AUTOR.DOC

A szerzőkről

Seymour Boorstein (Dr. med.) magánpraxist folytató pszichoanalitikus; klinikai asszisztens professzor a Department of Psychiatry-n a San Francisco-i University of California School of Medicine-jében; az American Psychiatric Association tagja; az American Academy of Psychoanalysis tagja.

Crittenden E. Brookes (Dr. med, Dr. phil.) rendkívüli klinikai professzor  a Department of Psychiatry-n a San Francisco-i University of California School of Medicine-jében; osztályvezető a Mount Sinai Hospital és a Medical Center (mindkettő San Francisco-ban) Department of Psychiatry-ján. Magánpraxist folytat pszichiáterként és jungi pszichoanalitikusként, és docens a University of California Extension Division-jén, valamint tanácsadó különböző észak-kaliforniai egészségügyi intézményekben. Tanulmányi vezető a San Francisco-i C.G. Jung Institute-ban; tagja az American Psychiatric Association-nek és az American Academy of Psychoanalysis-nek.

Patricia Carrington (Dr. med.) klinikai pszichológus, pszichiáter és docens a Princeton University Department of Psychology-ján. Alvás/álom-kutatásával szerzett nevet magának; írásai a meditáció alkalmazásáról mérföldkövei e területnek. Jelenleg a New York Telephone Company Stress Management Program-jának tanácsadója. A meditáció nagy könyve c. mű szerzője (Scherz/O.W. Barth, 5. kiadás 1987).

Olaf Gary Deatherage (Dr. phil.), korábban pszichológus asszisztens professzor Kanadában, a University of Lethbridge-n, Albertában; jelenleg a Creston-i (British Columbia) Valley Mental Health Services igazgatója. Kutatási érdeklődése a következő területekre terjed ki: a hosszútávú alkoholfogyasztás kihatásai, a limbikus és frontális kortex funkciói és interakciói, a figyelemmeditáció technikáinak klinikai használata a rövid távú pszichoterápiában. Az elmúlt nyolc évben gyakorolta a buddhista meditációt, Chögyam Trungpánál és más lámáknál és tanítóknál tanult a Naropa Institute-ben.

Arthur J. Deikman (Dr. med.) magánpraxist folytató pszichiáter a kaliforniai Mill Valley-ben, és klinikai asszisztens professzor a San Francisco-i University of California-n. Deikman úttörő a meditáció pszichológiai kihatásainak tudományos kutatásában. A meditációról, a misztikus tapasztalásról és tudatról szóló cikkei mellett szerzője a következő két könyvnek: Personal Freedom: On Finding Your Way to the Real World, ill. Science of the Self: The Mystical Tradition and Western Psychoterapy (németül: Therapie und Erleuchtung, Rohwolt 1986).
Joseph Fabry (Dr. jur.) a bécsi egyetemen nyerte el akadémiai fokozatát, később Dr. Viktor Frankl tanítványa volt. Berkeley-ben az Institute for Logotherapy igazgatója. Kiadója az International Forum for Logotherapy-nak és szerzője a The Pursuit of Meaning és Logotherapy in Action c. könyveknek (németül: Wege zur Selbstfindung. Logotherapie zur Beratung und Selbsthilfe, Herder 1985). Jelenleg logoterápiát tanít a berkeley-i University of California University Extension Division-jén, valamint a Psychosynthesis Institute-ban (San Francisco) és a J.F. Kennedy University-n (Orinda, Kalifornia).

Lester G. Fehmi (Dr. phil.) doktorált ösztöndíjas volt az UCLA Brain Research Institute-ában és először pszichológiai asszisztens professzorként dolgozott a Stony Brook-i State University of New York-on, ahol 1967-ben kezdte meg biofeedback-tanulmányait; később a princetoni Medical Center-ben a Behaviorial Medicine Learning Clinic és a Princeton Biofeedback Clinic igazgatója lett. A princetoni Medical Center leányszervezetének, a Department of Rehabilitation Medicine munkatársa. Fehmi pszichológiai magánpraxist folytat; alapító tagja a Biofeedback Society of America-nak, és vezetett biofeedback és figyelemtréning workshopokat.

John Firman (M.A.) diplomás házassági és családi tanácsadó és a Psychosynthesis Institute igazgatója. Különböző főiskolákon és egyetemeken tanított, dolgozott a Napa State Hospital-ban és a Sonoma County Rehabilitation Program for Alcoholism-ban; magánpraxist folytat egyének, párok és csoportok részére. Roberto Assagiolinál nyert didaktikus kiképzést a pszichoszintézisben, és további kiképzését James és Susan Vargiu-nál fejezte be.

Daniel Goleman (Dr. phil.), több éven át a Psychology Today főszerkesztője, a New York-i State University-n kutat. Kutatási érdeklődésének területei: a meditáció, a megváltozott tudatállapotok, a pszichobiológia és a kommunikációs eszközök. Szerzője a Varieties of the Meditative Experience; Lebenslügen und einfache Wahrheiten (Beltz 1987) és társkiadója a Consciousness: Brain, States of Awareness and Mysticism c. könyvnek.

Stanislav Grof (Dr. med., Dr. phil.) a Maryland Psychiatric Center pszichiátriai kutatóosztályának vezetője, valamint a pszichiátria asszisztens professzora volt a John Hopkins University-n. Jelenleg a kaliforniai Esalen Institute-ban tevékenykedik. Több könyv szerzője, többek között: Topographie des Unbewußten és (Joan Halifax-szal együtt) Die Begegnung mit dem Tod (a további címeket ld. a bibliográfiában).

Jock McKeen (Dr. med.) a Cold Mountain Institute-ban (British Columbia) a Resident Fellow Program csoportvezetője és társigazgatója, az Antioch College West fakultásának tagja, valamint magánpraxist folytató orvos és akupunktőr. Jelenleg az intenzív, helyhez kötött encounter-programok hosszútávú kihatásainak kutatója.

Claudio Naranjo (Dr. med.) orvostudományt és zenét tanult a chilei egyetemen, ahol szociálpszichiátriát is tanított és dolgozott az orvosi fakultás Orvosi Antropológiai Központjában. Kaliforniába költözése után Fritz Perls-nél nyert kiképzést az alakterápiában, az Esalen Institute munkatársa lett, vizsgálatokat folytatott az értékelképzelések pszichológiájáról a Berkeley-i University of California-n, és pszichológiát tanított a Santa Cruz-i University of California-n. Jelenleg meditációt és pszichoterápiát tanít a Berkeley-i Nyingma- és SAT-Institute-ban. Az alábbi könyvek szerzője: The One Quest; Psychologie der Meditation (Robert Ornsteinnel, Fischer Tb 1988), Die Reise zum Ich (Fischer Tb 1987) és Techniques of Gestalt Therapy.

Stephen Schoen (Dr. med.) a San Francisco-i Gestalt Institue tanító tagja és magánpraxist folytató pszichiáter. Harry Stack Sullivan-nél, Gregory Bateson-nál és Fritz Perls-nél tanult. Az USA nyugati partján sok éven át vezetett alak-workshopokat, s legutóbb kurzusokat tartott a pszichoterápiáról a Naropa Institute-ban (Boulder, Colorado) és a düsseldorfi Fritz-Perls-Institut-ban. Pszichológiai írásai néhány fejezetet töltenek ki a Ways of Growth és Gestalt Awaraness c. könyvekben, valamint cikkeket jelentenek az LSD-ről a pszichoterápiában, a kreatív figyelemről és az önkezdeményezésekről az alakterápiában.

Fern Selzer (Dr. phil.) nyolc éven át kutatta a biofeedback-et és a figyelemtréninget. Bölcseleti doktorátusát fiziológiai pszichológiából szerezte a Stony Brook-i State University of New York-on, és jelenleg helyettes igazgatónője a Princeton Biofeedback Clinic-nek (Princeton, New Jersey).

Anthony J. Sutich (Dr. phil.) társalapítója (Abraham A. Maslow-val) a Journal of Humanistic Psychology-nek (1961) és az Association for Humanistic Psychology-nek (1963). A miszticimus és a keleti filozófiák iránti érdeklődésének megerősödése vezetett oda, hogy később megalapította a Journal of Transpersonal Psychology-t (1969) és az Association for Transpersonal Psychology-t (1971).  1976. április 10-én halt meg.

Montague Ullman (Dr. med.) a klinikai pszichológia professzora az Albert Einstein College of Medicine-ben, egykori igazgatója a Maimonides Medical Center (New York) Division of Parapsychology and Psychophysics-jének, valamint elnöke az American Society for Psychical Research-nek. Szerzője a Behavioral Changes in Patients Following Strokes c. könyvnek, és társszerzője (Stanley Krippnerrel és Alan Vaughan-nal) a Dream Telepathy, ill. (Nan Zimmerman-nal) a Working with Dreams (németül: Mit Träumen arbeiten, Klett-Cotta 1986) c. könyveknek.

James G. Vargiu (M.A.) a Synthesis Graduate School elnöke, a Psychosynthesis Institute alapító igazgatója és a SYNTHESIS: The Realisation of the Self c. folyóirat felelős kiadója (valamennyi San Francisco-ban). Fizikai, matematikai és pszichológiai tanulmányokat folytatott, majd didaktikus kiképzést kapott Roberto Assagiolinál, akivel tíz éven keresztül együttdolgozott és akinek segített utolsó könyvének (The Act of Will) leírásában. Kutatta az alkalmazott fizikát, a rendszerfejlődést és a kreativitást, és kifejlesztette a pszichoszintézis alkalmazását a pszichológiára, nevelésre, orvostudományra és más területekre; a Synthesis Graduate School kutatási és kiképzési programjának fő felelőse.

Frances E. Vaughan (Dr. phil.) magánpraxist folytató klinikai pszichológusnő és a California Institute of Transpersonal Psychology fakultásának tagja. Elnöke volt az Association for Transpersonal Psychology-nek, és társkiadója a Journal of Transpersonal Psychology-nek. A Transpersonal Institute direktóriumának tagja, és társkiadója a Journal of Humanistic Psychology-nek, szerzője az Intuitiver leben (Kösel 1988) c. könyvnek, valamint több cikknek a transzperszonális pszichoterápiáról és a nevelésről; Roger N. Walsh-sel együtt adta ki a Psychologie in der Wende c. könyvet (Scherz/O.W. Barth, 3. kiadás 1987).

Roger N. Walsh (Dr. med., Dr. phil.) a University of California (Irvine) fakultásának tagja, a Revision és a Journal of Transpersonal Psychology munkatársa. Korábban a Wirth-Coles Circus trapézművésze volt. A Towards an Ecology of Brain és az Überleben c. könyvek szerzője (Droemer-Knaur 1987). Ezenkívül mintegy harminc kutatási munkát publikált, valamint kiadója az Environments as Therapeutic Agents for Brain Dysfunction, Beyond Health and Normality, An Exploration of Extreme Psychological Well-Being és a Meditation: Self Control Strategy and Altered States of Consciousness c. könyveknek. Frances Vaughan-nal együtt adta ki a Psychologie in der Wende c. könyvet (Scherz/O.W. Barth, 3. kiadás 1987).

Bennet R. Wong (Dr. med.) docens British Columbia egyetemén a School of Medicine Department of Psychiatry-ján, társigazgatója a Cold Mountain Institute (British Columbia) Resident Fellow Program-jának, és az Antioch College West fakultásának tagja.

BEVEZ.DOC

P. Carrington - A.J. Deikman - D. Goleman - S. Grof -
C. Naranjo - F. Vaughan - R.N. Walsh:

TRANSPERSONALE PSYCHOTERAPIE

Neue Wege in der Psychoterapie ‑

Transpersonale Ansätze, Methoden und Ziele
in der psychoterapeutischen Praxis

Hrsg. von Seymour Boorstein

O.W. Barth Buch im Scherz Verlag
1. Aufl. 1988, Bern - München - Wien
(412 old.)

Bevezetés

Most talán eljött annak az ideje, hogy a misztikus összetörheti azt az üveget, melyen keresztül mindent homályosan lát, hogy a racionalista összetörheti azt az üveget, melyen keresztül mindent világosan lát, és hogy együtt mindketten beléphetnek a pszichológiai realitás birodalmába.

(N. Brown, 1959, 34. o.)

Ezzel a könyvvel azt szeretnénk megkísérelni, hogy áttörjük a megszentelt és a pszichoterapeutikus közt jelenleg még álló falat. Az utóbbi években egyre inkább elismerik azt a gyógyító potenciált, melyet a nagy vallási hagyományok megszentelt technológiái rejtenek. A Group for the Advancement of Psychiatry (GAP, Csoport a Pszichiátria Fejlődéséért) 1976-ban több, mint 100 oldalas jelentést készített, melynek ez volt a címe: Mysticism: Spiritual Quest or Psychic Disorder? (A misztika: Spirituális keresés vagy pszichikai zavar?), mivel látta, hogy „a misztika szignifikáns erővé vált korunkban” (GAP, 1976). Ugyanebben az évben a Newsweek kijelentette, hogy jelenleg négy fő áramlat van a pszichológiában: a behaviorista, a pszichoanalitikus, a humanista és a transzperszonális.
Sok pszichológus és pszichiáter számára meglepő lehet, hogy a transzperszonálisnak ekkora jelentőséget tulajdonítanak; olyan irányzat ez a pszichológiában, amely viszonylag kevés saját irodalommal rendelkezik, és amelynek bizonyára nincs általánosan elfogadott meghatározása.
Az első transzperszonális gondolkodók közé tartozott William James, aki szisztematikusan vizsgálta az egészséges és a magasabb tudat állapotait (James, 1961); C.G. Jung, akinek individuáció-fogalma meghaladta a perszonálisat (Jung, 1933); Roberto Assagioli, aki használható pszichoterapeutikus eszközzé alakított át néhány spirituális fogást (Assagioli, 1965); és Abraham Maslow, akinek az érdeklődése az önmagukat megvalósító emberek, ill. azok tapasztalatai és értékei iránt hatalmas befolyást gyakorolt a posztindusztriális Amerikára (Maslow, 1968, 1971). Charles Tart, a parapszichológus is úttörő munkát végzett, összegyűjtvén terjedelmes, Transpersonal Psychologies c. művében az emberi pszichológia értelmezéseit a különböző spirituális hagyományokban (Tart, 1976).
Bizonytalan, ki használta elsőként a transzperszonális pszichológia fogalmát. A.J. Sutich (1976) érdekes beszámolót adott a fogalom fejlődéséről annak határain belül, ami aztán ismeretes volt róla. Idézi Abraham Maslow egyik levelét Stanislav Grofhoz:
„A főok, amiért írok, az az, hogy beszélgetéseink során arra gondoltam, a <transzperszonális> szót fogom használni a nehézkesebb <transzhumanista> vagy <transzhumánus> szavak helyett. Minél többet gondolkodom rajta, annál jobban kifejezi ez a szó azt, amit mindnyájan  próbálunk mondani, nevezetesen valamit, ami túlmegy az individualitáson, az individuális személy fejlődésén túl valami felé, ami átfogóbb vagy nagyobb, mint az individuális személy. Mit gondol Ön erről?” (16. o.)
Ám időközben ismertté váltak korábbi említések. Ira Progoff használta a fogalmat a Jung 80. születésnapjára készült ünnepi kötetben közölt, 1955-ös tanulmányában, mely 1956-ban jelent meg; Erich Neumann (1954) már egy évvel korábban használta; és Dane Rudhyar már a húszas években alkalmazta a transzperszonális szót az asztrológiára. Talán találnak még korábbi említéseket.
A Journal of Transpersonal Psychology 1969-ben kezdett megjelenni. Minden száma tartalmazza a benne tárgyalt témák következő listáját: „Meta-igények, transzperszonális folyamatok, értékek és állapotok, unitív tudat, csúcstapasztalatok, eksztázis, misztikus tapasztalás, létezés, esszencia, boldogság, hódoló tisztelet, csodálkozás, kozmikus tudat, kozmikus játék, az én transzcendenciája, a hétköznapi élet szakralizálása, eggyélevés, individuális és fajt átfogó szünergia, a meditáció elméletei és gyakorlatai, spirituális ösvény, együttérzés, transzperszonális kooperáció, transzperszonális megismerés és megvalósítás, és rokon fogalmak, tapasztalások és aktivitások.” Ez világosan mutatja az olyasfajta érdeklődéseket, tapasztalásokat és történéseket, melyeknek összefoglaló megjelölése a „transzperszonális”.
Azokat, akik ezen az általános kontextuson belül pszichoterápiát űznek, transzperszonális pszichoterapeutáknak lehet tekinteni. A transzperszonális pszichoterápia terepének leírását egyik nyújtja James Fadiman és Kathleen Speeth:
A transzperszonális pszichoterápia, akárcsak a hagyományos pszichoterápiák, átfogja a viselkedési, emocionális és intellektuális zavarok teljes spektrumát, valamint a teljes önmegvalósításra törekvés feltárását és támogatását. A pszichoterápia végcéljának nem az uralkodó kultúrához történő sikeres alkalmazkodást tekintjük, hanem annak az állapotnak mindennapos megtapasztalását, melyet a különböző hagyományoknak megfelelően megszabadulásnak, megvilágosodásnak, individuációnak, bizonyosságnak vagy gnózisnak neveznek.

Ebből a perspektívából a transzperszonális pszichoterápia nem annyira a módszerekben vagy technikákban különbözik a hagyományos kezdeményezésektől, mint inkább irányultságában és látókörében. Lehetnek benne olyan technikai újítások, mint a világ spirituális hagyományából kölcsönzött meditáció, vizualizálás vagy tudati tréning, de a döntő különbség a terapeuta beállítottságaiban rejlik, melyek meghatározzák a terápia menetét. Nem kerüli ki az érték és az (élet)értelem témáinak szerepét az emberi életben, és nem is helyezi ezeket a terapeutikus munka határain kívülre, hanem kutatja őket, ha a személyes szenvedés feldolgozása során felmerülnek, vagy ha megoldásuk felszabadítja a páciens energiáit arra, hogy mélyebben szembesüljön azokkal a dilemmákkal, melyekkel mindannyian találkozunk.
A transzperszonális perspektíva nélkül a hagyományos pszichoterápia implicite pesszimista üzenetet közvetít, melyet nem túl nagy túlzással így lehetne kifejezni. „Ismerd meg magadat, és alkalmazkodj az abszurdhoz!” A transzperszonális pszichoterápia így változtatja meg ezt az üzenetet: „Ismerd meg magadat, haladj meg elhárító mechanizmusokat, átviteleket, projekciókat, sőt meggyőződéseket, és érd el annak az állapotát, aki kinőtt az eme gyermeki dolgok iránti igényből, ahogyan minden kor és hely nagy emberei tették ezt!” Hozzá lehetne tenni, hogy ez az állapot magában foglalja az emberi lehetőségek teljes megvalósítását; a legkevésbé sincs köze a skizoid visszahúzódáshoz, a megalomániás nagyzási hóborthoz vagy parapszichológiai hőstettek rikoltó kirakatba helyezéséhez.
Mivel Nyugaton mind több ember fordul a meditációhoz és más spirituális fogásokhoz, és egy spirituális tanítóval való kapcsolat már egyáltalán nem olyan ritka, a transzperszonális pszichoterapeutának meg kell tanulnia különbséget tenni szokatlan, vagy legalábbis a mi kultúránkban nem honos tapasztalások felhasználása és az azokkal történő visszaélés között. Az, hogy egy technikának talán nemes eredete van, még nem óvja meg attól, hogy a személyiségben lévő neurotikus vagy pszichotikus vonások révén esetleg visszaéljenek vele. Minden spirituális fogást eleve mentesnek látni az individuális patológiától éppoly vakság, mint a mereven ortodox pozíció, miszerint minden spirituális törekvés és fogás csak szimptomatikus.
Az objektív és tapasztalt terapeutának tudnia kell különbséget tenni, és késznek kell lennie arra, hogy levessen előregyártott véleményeket annak érdekében, hogy megláthassa, meghallhassa és felismerhesse azt, ami ténylegesen történik minden külön esetben. A meditáció péládul érintkezésbe hozhatja az embert önmaga jó és lényegi részével; de arra is fel lehet használni, hogy valaki egy családi hatalmi harcban racionalizálja kényszerű visszavonulását, vagy szimbólikusan kioltsa a gyűlölt világot. A guruval vagy mesterrel való kapcsolat életmentő újratájékozódás lehet; de el is torzulhat az átvitelből nyert kielégülés révén. A - koncentrációs és légzési gyakorlatokkal könnyen létrehozható - megváltozott tudatállapotok hozzájárulhatnak ahhoz, hogy a személy megszabaduljon a beszűkítő lingvisztikus korlátoktól; de táplálhatják a paranoid eszmeképződést is, hangsúlyossá tehetnek skizoid trendeket, vagy egészen általánosságban az ellenállás szolgálatában hathatnak. A tapasztalatlan meditálók kezdeti lelkes és romantikus elképzelései lehetnek éppen a helyesek annak lehetősvé tételére, hogy megváltozzanak destruktív szokásaik; de arra is föl lehet használni őket, hogy az ember kitérjen az életproblémák „itt és most”-ja elől, beleértve a terapeutikus átviteli reakciót is.
Ha a hagyományos pszichoterápia olyan területeken dolgozik, mint a félelem, depresszió, identitásérzés és valóságvizsgálat, akkor megpróbálja megerősíteni az Ént, hogy az kibírja azt a végül bekövetkező leszokást az irrealitásról, melyet az emberi érettség megkövetel. Jóllehet a meditáció vagy más sajátos transzperszonális fogások egyedüli alkalmazása a végén megszüntethet a modern félelmi neurózist vagy a depressziót, a terapeutikus technikák sajátosabban irányulnak azokra a személyekre és környezetekre, melyekkel a terapeuták rendszerint dolgoznak. A terapeuta nagyon meggyorsíthatja a transzperszonális folyamatokat, ha először a szokásos módszereket alkalmazza annak érdekében, hogy tudatosítsa a páciensben az elfojtottat. Depresszióban például a páciens tudattalanul abba a gondolatba kapaszkodhatik, hogy minden korábbi deprivációját az anyjának kell ismét „jóvátennie”, ahogyan gyermekkorában megélte őt. Hagyományos módon foglalkozva az átvitelekkel,  a terapeuta segíthet a páciensnek, hogy a felszínre hozza ezt a területet és mindazokat az érzéseket, melyek hozzá kapcsolódnak. A tapasztalt terapeuta aztán talán alkalmasnak találja, hogy bizonyos meditatív technikákat kínáljon fel e gondolatok és érzelmek elengedésének megkönnyítésére.
De hogyan szerezzen tapasztalatot a terapeuta? Ama két évtized alatt, mióta Norman Brown javasolta, hogy a köztünk (és bennünk) élő misztikusok és racionalisták jussanak megegyezésre, sok, egészen különböző elméleti irányultságú pszichoterapeuta vizsgálta meg kísérleti módon azt a közös talajt, melyen ez a szokatlan folyamat végbemehetne. Ebből egy csomó általános felismerés született korábban nem hozzáférhető tapasztalatokat illetően, melyeknek közzététele valószínűleg mindnyájunk számára megtermékenyítő és gazdagító lenne. Azzal a céllal vállalkoztam az alábbi írások összegyűjtésére, hogy néhányat - a többieket is képviselően - bemutassak a mindnyájunk számára szerzett tapasztalatok közül, és hogy előmozdítsam hasonlóan gondolkodó individuumok közösségének kialakulását a segítő foglalkozásokon belül.
E tanulmányok figyelemreméltóan lülönbözőek. Perspektívák egész spektrumára reflektálnak - a behaviorista metodológia Les Fehmi és Fern Selzer általi szigorú. precíz extrapolálásaitól Stanislav Grof kreatív klinikai farmakológiájáig és elméletfejlődéséig. Nem minden itteni írás reprezentálja a saját gondolkodásmódomat. Mégis mindegyik potenciálisan értékes ösztönzés más terapeuták számára.
A spirituális és a pszichológiai területekkel történő egyidejű munka bizonyos veszélyeket rejt magában. Elég illetékesek és biztosak lehetnek-e a terapeuták mindkét területen ahhoz, hogy kikerüljék saját ellenátviteleik és spirituális előszeretetük csapdáit? Dolgozhatnak-e a terapeuták olyan területeken, melyekre személyesen még egyáltalán nem hatoltak be?  A klasszikus terapeuták közti ateisták vagy agnosztikusok is kimondatlanul a saját hitrendszerüket képviselik, éspedig ama figyelem révén, melyet klienseik vallási törekvéseinek szentelnek. A transzperszonális irányultságú terapeuták talán ugyanilyen szuggesztióban válnak bűnössé, csak más irányban? Milyen implikációkkal jár, ha az ember a kezelés kiegészítéseként olyan meditációs fogásokat vagy más technikákat ír elő, melyek a spirituális hagyományokból fakadnak?
A transzperszonális pszichoterápia gyakorlása egyértelműen a legjobbat kívánja, amire csak képes a terapeuta: tapasztalt tudást vélemények helyett; figyelmet előregyártott nézetek helyett; bizonyosságot elmélet helyett. Az itt közölt írások olyanok, mint az elefánttal a sötétben szerzett tapasztalatok a régi Szufi-mesében: az egyik ember a farkát érzékeli, és azt mondja, az elefánt olyan, mint egy kötél; a másik a fülét, és kijelenti, az elefánt olyan, mint egy pálmalevél; a következő az ormányát fogja meg, és azt kiáltja, az elefánt olyan, mint egy kígyó; a negyedik a véknyát simítja végig a kezével, és azt mondja, az elefánt olyan, mint egy fa kérge (Shah, 1964). Sok vélemény átfogóbb képpé szintetizálása minden emberi szellem örök feladata, és a pszichológiai felébredés egyik ismertetőjegye.
A spirituális keresés legfőbb célja az univerzummal való eggyélevés megtapasztalása. Ahogyan Ken Wilber The Spectrum of Consciousness (1977; németül: A tudat spektruma, 1987) c. művében felvázolja, az emberiség egyik feladata az, hogy visszaemlékezzék rájuk vagy tudatossá tegye önmagának azon aspektusait, melyeket elfelejtett vagy elfojtott. Így különböző kezdeményezések révén emlékezetbe idéződnek vagy hozzáférhetővé válnak a spektrum különböző részei. A pszichoanalitikus kezdeményezés péládul lehetővé teszi, hogy emlékezzünk rá és elfogadjuk önmagunknak azt a részét, melyet a tudattalanba szorítotunk; bizonyos testi jellegű kezdeményezések, mint pl. a Reich-féle terápia, a bioenergetika és a rolfing, azt teszik lehetővé, hogy tudatossá legyenek bennünk a testünk bizonyos aspektusai, melyeket talán elfojtottunk vagy tudattalanná tettünk; a tudattalan más oldalait hívja elő a jungi munka, mellyel bizonyos archetípusok és az árnyék aspektusai vehetők birtokba, vagy lehet rájuk visszaemlékezni. A finom anyagú energia mezején sokféle munka lehetséges, és ezek is a tudatunk részévé válhatnak. Végül különbözuő meditatív és kontemplatív kezdeményezések segítségével elérhető az egész univerzummal való egység közvetlen tudata is.
Amikor a következő munkákat olvassák, talán tartsák emlékezetükben, amit Buddha a Kalamasz-szútrában mondott:
Ne higgy abban, amit hallottál; ne higgy a hagyományokban, mivel sok nemzedéken keresztül adták át őket; ne higgy valamiben azért, mivel sokan suttogják és mondják; ne higgy csupán azért, mert valamely régi bölcs írásos kijelentését teszik eléd; ne higgy feltevésekben; ne higgy csupán tanítóid és őseid tekintélyében! Ha megfigyelés és analízis után úgy találod, hogy valami összecseng az értelemmel, és javára meg hasznára van az egyes embernek és mindenkinek, akkor fogadd el, és élj szerinte!

BOOR.DOC

Seymoor Boorstein

DÜH ÉS HALÁLFÉLELEM

Létezik egy történet egy zen-mesterről, akinek a kolostorát s annak egész környékét egy barbár tábornok vad pusztítási dühe fenyegette. Mindenki elmenekült, csak az öreg zen-mester nem. Amikor a tábornok meghallotta, hogy az öreg szerzetes nem menekült el, mérges lett és elment, hogy maga lépjen föl ellene. Kivont karddal így szólt az öreg emberhez: „Mért nem menekültél el? Nem tudod, hogy átszúrhatlak a kardommal anélkül, hogy a szempillám rezdülne?” A zen-mester nyugodtan felelt: „És én képes vagyok átszúratni magam a kardoddal anélkül, hogy a szempillám rezdülne.” A tábornok erre állítólag megfordult és elment. Nyugodtan a halál szemébe nézni annyit jelent, hogy az ember képes félelemmentesen, düh nélkül élni.
A klasszikus pszichoterápiában a segítséget kereső emberek többnyire azzal foglalkoznak, hogy feldolgozzák a düh hullámzásait életükben. Tételem úgy hangzik, hogy bizonyos fiziológiai vagy drogok által okozott állapotok kivételével minden düh oka a félelem; a pszichoterápia akkor a leghatékonyabb, ha az alapul szolgáló félelmekre koncentrál, és nem magára a dühre.
A jelen sok pszichoterápiai módszeréhez hozzátartozik, hogy képessé tegye a pácienseket dühük kifejezésére, vagy közvetlenül az érintett másik személlyel (személyekkel) szemben, vagy bizonyos pszichodramatikus technikák révén (beleértve az átvitellel dolgozó terápiákat) azoknak a személyeknek a reprezentációival szemben, akikre a düh eredetileg irányult. Ezeknek a módszereknek a segítségével a páciens megtanulja a düh külső kifejezését, és egyúttal bátorítják erre a kifejezésre.
Az ilyen rendszerek azon az eszmén nyugszanak, hogy a közvetlen kifejezés egyetlen alternatívája a düh elfojtása vagy elnyomása, ami rossz megoldásokhoz, pszichoszómatikus zavarokhoz és/vagy neurózishoz vezet. Gyakran keltik azt a benyomást is, hogy a düh közvetlen kifejezése mindig egészséges. A düh verbális kifejezése segíthet ugyan egyes esetekben a kommunikáció tisztázásában, és a férj vagy a terapeuta kiabálása, vagy a ráütés egy párnára egészségesebb lehet, mint a düh rejtett kifejezése, de a düh fizikai kifejezése és gyakran a verbális düh is fájdalmas, kegyetlen és destruktív lehet. Ellentétben azzal az elképzeléssel, hogy az ember jobban érzi magát, ha „valamit kikiabál a lelkéből”, a düh kifejezése gyakran az üresség és a csüggedtség érzését hagyja hátra.
Én azt hiszem, mind a düh internalizálásának, mind a düh külső kifejezésének alternatívája a belelátás azokba a félelmekbe, melyek a düh mögött állnak, valamint az energia eltolása és a koncentrálás arra a fáradozásra, hogy közvetlenül ezekkel a félelmekkel foglalkozzunk (Krantzler, 1977). E félelmek mindig a halál, a túlélés és az értelem transzperszonális témáit ölelik fel. A Denial of Death-ben Ernest Becker megjegyzi, hogy minden neurotikus félelem valójában valamilyen alapvetőbb egzisztenciális félelem álruhája (1975).
Az a pszichoterapeutikus technika, melynek az a rendeltetése, hogy megkönnyítse ezt a belátást, megkívánja, hogy a terapeuta a dühvel foglalkozásról folytonosan a düh mögött álló félelem felismerésére vezesse vissza a páciens figyelmét. Ha pl. egy páciens dühös lesz rám, megkérdezhetem: „Mivel rémítettem meg Önt?” Ha ezeket a félelmeket vizsgáljuk meg - először a jelenleg észlelt fenyegetést, aztán annak infantilis gyökerét, s végül talán az alapvető egzisztenciális félelmeket -, akkor a pszichoterapeutikus munka energiája és erőfeszítése olyan témákra irányul, melyek lényegesek a személyes fejlődés szempontjából; különben a düh kifejezésébe folyik el ez az energia és erőfeszítés. Természetesen tekintélyes pszichoterapeutikus erőfeszítésre lehet szükség ahhoz, hogy bánni tudjunk azokkal a félelmekkel, melyek a düh kifejezéséhez kapcsolódnak. A pszichodinamikai irodalom az affektuskifejezéssel  szembeni  ellenállásnak  nevezi ezeket.
Ezeket a mélyen ülő félelmek kutatására szolgáló technikákat kombinálni lehet olyan sztenderd technikákkal, melyeknek az a rendeltetésük, hogy segítsék az embereket gondolataik és érzelmeik egyértelmű közlésében. A házassági tanácsadáson pl. rá lehet vezetni a dühöngő partnert arra, hogy kitalálja, hogyan élte meg a másik partnert ijesztőnek. A félelemnek ez a kutatása hozzájárulhat ahhoz, hogy megkerüljük azokat a hatalmi harcokat, melyekbe a párok gyakran belebonyolódnak. Az az ember, aki mondjuk a munkaadójával szembeni dühöt éli meg, talán tudatába kerül annak, hogy ez a düh olyan félelmekhez kötődik, mint az elbocsátástól és a vagyontalanságtól való félelem. Egy másik ember, aki szeretett partnerének halála vagy távozása fölötti dühvel küzd, talán tudatába kerül annak, hogy ez a düh az elhagyatástól való félelemmel, a saját túlélésével kapcsolatos félelemmel és a halálfélelemmel függ össze.
A klasszikus pszichoterapeutikus modell megkísérli a neurózisokat és konfliktusokat azáltal feloldani, hogy a felszínre hozza az infantilis félelmeket és szorongásokat. Ez a munka abból a premisszából indul ki, hogy a most érett személy képes megbirkózni azokkal a félelmekkel, melyek gyerekkorában legyőzték őt. Az ilyen munkában rendszerint előkerül az egyik szülővel való konfliktustól való korai félelem, a félelem, hogy az illető megöl valakit vagy őt ölik meg, és ama félelmek, hogy el kell szakadnia egy gondoskodó vagy szeretett embertől.
Meg lehet vizsgálni ezeket a félelmeket jelenlegi interperszonális jelentőségüket és infantilis gyökereiket illetően, és ez rendszerint meg is történik. Normális esetben ezen aponton befejeződik a klasszikus pszichoterápia. A páciens esetleg jobban érzi magát, és sikeresebbnek érzi az életét.

1. eset

Egy negyvenötéves szociális munkás olyan félelmek miatt jött kezelésre, melyek legutóbbi időszakának bizonyos sikereivel függtek össze. Klasszikus ödipális témák uralkodtak az apjával való konkurencia és annak túlszárnyalása vonatkozásában. Ezek a területek gyorsan a gyújtópontba kerültek, hogy feldolgozzuk őket. Nagy hatást tett rám a páciens „stílusa”, mely sok kiabálással és dühének kifejezésre juttatásával kapcsolódott össze. Mind a terápiában, mind személyes életében dühöngve szokott kiabálni, amikor félt, és ezt a félelmet mindig vissza lehetett vezetni a halálfélelemre (sikertelenség, éhen halás vagy ödipális győzelem, mely bűnhődéshez és halálhoz vezet). Amikor közvetlenebbül szemügyre vehette félelmeit, megszűnt a dühöt félelemleküzdési mechanizmusként alkalmazni, és mind munkájában, mind magánéletében hatékonyabbá vált. Nemcsak az lett világossá előtte, hogy jóléti rendszerünk megóvja őt az éhen halástól, hanem arra is gondolt, hogy ha van élet a halál után, akkor az kellemes meglepetés lenne, ha nincs, akkor úgy sem tapasztalna abból semmit.

A legtöbb ember feltehetően hasonlóképpen járna el a düh-félelem-túlélés szekvenciával. Hétköznapi életében sok páciens elég megkönnyebbülésre talál annak a felismerésnek a révén, hogy szenvedése nem emberekre vagy eseményekre irányuló düh, hanem inkább annak a gondnak a visszatükröződése, melyet annak a távlatnak a láttán éreznek, hogy életükben valamikor fel kell tenniök a végső értelemre vonatkozó kérdést.  E páciensek közül sokak számára rettenetes és elfogadhatatlan a tudat túlélésének gondolata.

2. eset

O. L., egy negyvenéves, sikeres orvos bizonyos kényszeres vonások miatt jött kezelésre. A terápia során tumor fejlődött a fejében, melyet meg kellett operálni, és életveszélyes lehetett volna, ha rosszindulatú. Mivel gondoltam erre a lehetőségre, és csak kevés időnk volt, azt javasoltam, olvassa el Moody Élet a halál után c. könyvét, mivel azt reméltem, hogy segít neki leküzdenie halálfélelmét. De a remélt megkönnyebbüléssel ellentétben a könyv még több félelmet keltett benne, mivel nem tudott megbarátkozni azzal a gondolattal, hogy létezhetnek realitások azokon túl is, melyeket az élet kényszeres megközelítésével ellenőrzése alá tudott vonni. Szemétként dobta el könyvet, noha az enyhítette rettenetes halálfélelmét. A biopszia kiderítette, hogy a daganat jóindulatú volt, s így a téma egyelőre háttérbe szorult.

Ennél a személyiségtípusnál bizonyos fokig fennáll annak a veszélye, hogy az elsietett szembesülés olyan elképzelésekkel, mint a tudat túlélése, nagyon megterheli a páciens és a terapeuta közti viszonyt.Ilyen szembesülésre csak akkor kellene, hogy sor kerüljön, ha kényszerítő oka van.
Az erős, de nyomasztó vallási háttérrel rendelkező páciensek hajlamot mutathatnak arra, hogy e területek kutatását azonosítsák gyermekkoruk vallásával. Ez igen negatív reakciókhoz és olykor a terápia félbeszakításához vezethet. A halál utáni élet kérdéseinek nyílt kezelése egyes embereknél a kibővített öntudatosság és a transzperszonális jelentőségű témák aktív keresését válthatja ki. Mások, mint az első példa páciense, talán konstruktívabban bánnak erre föl a dühükkel, és félelmeiket kitolják későbbre, mígnem az öregség, a betegség vagy egy szeretett személy halála ismét napvilágra hozza őket.
Világítsák meg a következő példák, hogyan kell kezelni klinikailag ezeket a kérdéseket.

3. eset

F. M.-nek, egy ötvenéves pszichológusnak egész életében olyan félelmei voltak, melyek a teljesítménnyel és a szégyennel függtek össze. Sok félelme elsősorban abban a hajlamában fejeződött ki, hogy elég pénzt halmozzon föl annak érdekében, hogy biztonságban érezze magát, másodszor pedig általánosan szúrós, szarkasztikus és dühöngő viselkedésében. Jóllehet foglalkozásában és pénzügyileg sikeres volt, félelmei fennmaradtak és gyakran a bátortalanságban nyilvánultak meg. Egy hosszú és sikeres analízis ellenére, mely napvilágra hozta az ödipális rivalitást gyenge és passzív apjával, sok félelme továbbra is fönnállt. Ezek közül egyeseket preödipális halálfélelmekre lehetett visszavezetni, és úgy tűnt, azzal függnek ösze, hogy a páciens életének első évében elszakadt anyjától. Ezek a korábbi félelmek csak akkor csökkentek, amikor szemügyre vette a halált és a lehetséges túlélést.
Talán munkánk következtében, F. M. elkezdte tanulmányozni és gyakorolni a zen-buddhizmust, mely még intenzívebben koncentrálta figyelmét az esendőségre és a halálfélelemre. Míg korábban meg szokott dühödni, ha biztonságát fenyegette valami (ha a családja pénzt adott ki, ha a háztartási eszközök csődöt moondtak), most abban a helyzetben volt, hogy automatikusan és közvetlenül azzal a félelemmel foglalkozzék, mely dühének alapja volt, és belsőleg és külsőleg nyugodtan azt tegye, amit a helyzet megkövetelt. Érdekes, hogy ifjúságában és felnőtt korában is a Lost Horizon (Elvesztett horizont) volt a kedvenc filmje; ennek egyik főtémája a halál elkerülése a Shangri-La-ban való élettel.

4. eset

B. C., egy harmincéves mérnök, súlyos depresszió miatt jött kezelésre; a depresszió röviddel előbb komoly öngyilkossági kísérletben nyilvánult meg. Hátteréhez tartozott, hogy anyja, aki saját depressziójának enyhítésére nagy mennyiségű kábítószert és alkoholt fogyasztott, egész életében visszautasította őt. Munkánk kezdetben arra az igényére koncentrálódott, hogy az erős affektusoknek ne legyen tudatában. A kezelésbeli regreszziók során érintkezésbe került amiatti dühével, hogy hiányosan gondoskodtak róla, és mostani igényével, hogy ezért kártalanítsák. Az anyaátvitel kutatása mindig dühöt váltott ki benne amiatt, hogy nem szerették őt, sőt anyja (ahogy vélte) azt kívánta annak idején, bárcsak sosem született volna meg. A kezelés során B. C. elkezdte gyakorolni a transzcendentális meditációt. Dühének megvizsgálása megmutatta ama félelmeit, hogy anyja elhagyja őt és ezért meg fog halni. Ezek a felismerések lehetővé tették számára, hogy kevés kellemetlenség árán megbirkózzék az infantilis halálfélelemmel, és az aktív filozófiai keresés irányába vitték. Sok időt fordítottunk a „düh = félelem az elhagyatástól = halál” azonosítás állandó és ismételt feldolgozására. Ezáltal megtanulta félelmét és dühét annyira leküzdeni, hogy képes volt életét a szeretet lehetőségei iránti nagyobb nyitottsággal és lényegesen kevesebb dühöngő, depresszív epizóddal folytatni.

5. eset

A. harminchétéves háziasszony, aki nem régi válása miatt dührohamok és depressziók váltakozásában szenvedett, s emiatt jött kezelésre. A nyílt válság nagy része arra a pénzügyi nyomásra ment vissza, melyet ex-férje gyakorolt rá. Az átvitelben az apjával való azonosulás sok mintája merült föl. Jóllehet apja sikeres üzletember volt, a pénzt olyasminek tekintette, ami az embert elválasztja a haláltól. Az a sík, amelyen a páciens funkcionált, gyermekkori félelmeire ment vissza, hogy éhen fog halni, ha nem lesz sok pénze. Sikerült biztosítania önmagát arról, hogy rendelkezik az önmagáról és két gyermekéről gondoskodáshoz szükséges kompetenciával. Félelmének az volt a pozitív hatása, hogy folytatta tanulmányait, ami régóta dédelgetett vágya volt. A. asszony dührohamai és depressziói erősen enyhültek, amikor feloldódtak apjával való korai azonosulásai. A halállal kapcsolatos, mélyebb egzisztenciális félelmekkel való harc valószínűleg kitolódott arra az időpontra, amikor stabil alkalmazkodásai ismét veszélybe kerülnek.

6. eset

R. harmincegyéves háziasszony és három gyermek anyja. Egész életére jellemző, egyre fokozódó depresszió és csekély önértékérzés, ill. dührohamok miatt jött kezelésre. Mindkét szülője többszörösen elvált. Attraktív anyja rendkívül nárcisztikus volt, apjának és mostohaapjának viselkedése pedig nyíltan csábító volt vele szemben, amikor elérte a pubertást.
A depresszió egy része feloldódott, amikor napvilágra került bűntudata ödipális vágyai vonatkozásában. Ezzel kapcsolatban javult önértékérzése, amikor képes volt már nem csupán szexuális tárgynak tekinteni önmagát (ami titokban lenni akart, hogy teljesítse ödipális vágyait és az anyjával való azonosulási mintát).
Amikor ezek a hagyományosabb neurotikus minták feloldódtak, kezdett egy korábbi periódusból való félelmeket megélni, amikor is neki kellett gondoskodnia anyjáról, ahelyett hogy az gondoskdott volna róla. Ezeknek a korábbi félelmeknek az alapján hozzáment egy sikeres tőzsdeügynökhöz. Az alapjában véve kielégítő házasság védelmet nyújtott neki ezekkel a félelmekkel szemben. De ha csak minimális súrlódások támadtak is házasságában, máris szembesült rettenetes gyerekkori félelmeivel a haláltól. Sok egykori terhének annyi köze volt ehhez a félelemhez, hogy ilyenkor ellátatlannak és ezáltal életveszélyben érezte magát. Más, itt leírt páciensekhez hasonlóan bizonyos megkönnyebbülést érzett infantilis Önmagának tudatossága révén, hogy van itt egy felnőtt, aki gondoskodik róla. Elkezdett könyveket olvasni a tudat halál utáni fennmaradásáról. Hagyományosan katolikus neveltetése ellenére e területek kutatása lehetővé tette számára, hogy megbirkózzék saját halálának kikerülhetetlenségével, sőt azzal a lehetőséggel, hogy gyermekei előtte halnak meg. Ezután tekintélyesen csökkentek dührohamai és félelmei, és a belső feszültségektől való nagyobb szabadságot tudott megélni; másoknak is feltűnt, milyen szeretetteljessé vált.

7. eset

M. asszony, egy ötvenéves tanárnő, röviddel azután, hogy elvált egy hideg és szeretetlen férfitől, hozzáment egy tanárkollégájához. A házasság sikeres volt, csak a páciensnek az volt az érzése, hogy időközben felnőtt gyermekeinek jólétét veszélyeztetni fogja új férjének látszólag szeretetlen beállítottsága. Ez az érzés olykor dühkitöréseket okozott, melyek során aztán más dolgok miatt szidta a férjét. A rövidterápia során kiderült: dühében attól félt, hogy fia, aki nem kívánt gyermek volt, meg fog halni. Láthatta, hogy eredeti vágya miatt félt, ti. hogy fia haljon meg, és ennek következtében hajlott arra, hogy túlságosan kényeztesse. A realitás kimondása, hogy egy napon mind ő, mind a fia meg fog halni, és el kell válniok, lehetővé tette számára, hogy felhagyjon a fia miatti, egész életét jellemző, túlzott gondjával. A férjével szembeni dühkitörések hamarosan megszűntek, amikor látta, hogy ezek mögött legtöbbször a gyermeke és/vagy a saját halálától való félelem állt, amit az az irreális várakozása váltott ki, hogy férje el fogja hagyni őt.

8. eset

A 37 éves H. úr és 35 éves felesége két éve jártak „házasságterápiára”. A férfi első és a nő második házasságáról volt szó. Mindketten gyakori veszekedésekről panaszkodtak, valamint H. asszony szélsőséges ivásáról és H. úr érzelmi frigiditásáról, melyet alkalmilag dühkitörések, sőt feleségével szembeni fizikai támadások szakítottak meg. H. úr biológiaprofesszor volt, H. asszony pedig titkárnő volt a házasság előtt. A hagyományos átvitelek és azok gyermekkori gyökereinek feldolgozása mellett a terapeuta azzal tudott segíteni nekik és házasságuknak, hogy sikerült megtanítania őket arra: mihelyt feltámad a dühük, figyelmüket tolják el róla az alatta lévő félelemre.

Ha a felnőtt intellektus megbirkózik a „tartós” halál és/vagy a halál utáni továbbélés gondolatával, különböző mértékben ugyan, de rendszerint csökkennek az e témákat körülvevő infantilis félelmek. Azt javaslom, hogy amennyire csak lehetséges, minden pszichoterapeutikus kapcsolat foglalja magában ezeknek a végső félelmeknek a kutatását. Ez a szükségszerűség már abban is tükröződik, hogy az utóbbi időben bőséges irodalom jelent meg a halál és a meghalás témájáról. A hagyományos pszichoterapeuták rendszerint azt a felfogást képviselték, hogy a transzperszonális területek nem tartoznak a terápia területéhez.
Eltekintve azoktól az esetektől, amikor a páciens félelme és ellenállása e témákkal szemben olyan nagy, hogy oktalanság lenne velük foglalkozni, tökéletesen megfelelőnek tartom az ilyen félelmek kutatását a terapeutikus folyamatban. Ehhez persze szükség van bizonyos érzékenységre annak fölbecsülésére, rendelkezik-e a páciens készséggel az effajta munkához. Magától értetődik, hogy a terapeutának nem lehetnek kellemetlen érzései az ilyen kérdésekkel kapcsolatban.
Különösképpen javaslom azt, hogy a terapeuta segítsen a páciensnek annak belátásában, hogy minden düh mögött félelem áll, s ez rendszerint a Testi-Én félelme a haláltól, Önmaga vagy más, szeretett személyek eltűnésétől vagy feloldódásától. Ezzel semmiképp sem akarom a terapeutára hárítani azt a felelősséget, hogy válaszokat nyújtson; inkább azt hiszem, hogy a páciens készsége e kérdések megvizsgálására meg fogja adni neki ehhez is az erőt. A páciensnek, ha behatóbban kell megvizsgálni ilyen területeket, ténylegesen egyedül kell ezt megtennie, a terápia kiegészítéseként, vagy a helyett. A terapeuta olyan valaki lehet, aki segít megvilágítani, végső soron milyen dolgokkal kell megküzdeni, és aki talán segítséget nyújt azok további kutatásához és vizsgálatához. A növekvő irodalom a „belső” életről és az értelem, élet, halál és megmaradás kérdéseiről, a meditatív technikák népszerűsége a tömegtájékoztatási eszközökben, az érdeklődés a megváltozott tudatállapotok és más realitások iránt ‑ mindez bőséges anyagot kínál azoknak az embereknek, akik e kérdések valamelyikével akarnak foglalkozni.
Összességében azt hiszem, hogy közülünk azok, akik páciensekkel dolgoznak, egyedülálló lehetőséggel rendelkeznek ahhoz, hogy felébresszék a keresőt, aki mindanyiunkban benne él. Hozzásegíthet ehhez a felébredéshez, ha a félelmet kutatjuk minden düh mögött.

BROOKES.DOC

Crittenden E. Brookes

A JUNGI LÁTÁSMÓD - TRANSZPERSZONÁLIS TÖRTÉNÉSEK A PSZICHOTERÁPIÁBAN

C.G. Jung egyike volt azoknak a nyugati pszichológusoknak, akik felismerték a transzperszonális érzékfölötti élmények relevanciáját az ember teljes pszichológiájának fejlődése szempontjából. Azonkívül talán ő volt az első nyugati pszichoterapeuta, aki azonosított ilyen jelenségeket a maga pszichoterapeutikus munkájában, és egy mitológikus elméletet fejlesztett ki, hogy ezeknek értelmet adjon, mind az általános pszichológia részeként, mind a pszichoterápia kontextusában.
Jung úttörő volt a pszichopatológia és a psziché transzperszonális eleme közti összefüggések vizsgálatában; mivel mindenekelőtt pszichiáter és pszichoterapeuta volt, elméletei az emberi szenvedéssel való közvetlen szembesülésből származtak. Műve új dimenziót fűz a hagyományos pszichodinamikához, és azok a pszichoterapeuták, akik ismerik a gondolatait, az „alternatív értelemmagyarázatok” széles spektrumát alkalmazhatják klienseik tapasztalataira, olyan magyarázatokat, melyek kibővítik és elmélyítik az inkább reduktív, ösztönvonatkoztatású és interakcionális magyarázatokat. Ez egészen különösen jelentős hozzájárulás; kevés terapeutikus vagy elméleti rendszer rendelkezik azzal a felszereltséggel, hogy értelmesen járjon el olyan tudatállapotokkal, melyek a transzperszonális egyedülálló emócionális minőségével bírnak, azzal a minőséggel, melyet Jung „a numinózus”-nak nevezett (Jung, 1961). A jelenségek értelmének fejlődése központi jelentőségű Jung pszichoterapikus látásában. A terápia során fellépő transzperszonális történéseket mind reális, mind potenciális értelmük szempontjából - mellyel a kliens számára bírhatnak - vizsgálja. A jelenségek értelmének fejlődését szoros összefüggésben látja a terápia fő funkciójával, a tudat növekedésével.
Szigorú értelemben nem létezik a pszichoterápia vagy a pszichoterápia sajátos területeinek „jungi látásmódja”. Művében Jung eszméket fejlesztki és kérdéseket vet föl, de nem redukál fogalmakat végérvényes válaszokra. Mégis azt lehet mondani, létezik olyan felfogás, mely Jung orientációján nyugszik. Ez a felfogás figyelembe veszi a psziché és a pszichikai történések realitását és független jelentőségét, és felhasználja ezeket az eseményeket, anélkül hogy feltétlenül organikus vagy szociológiai megfelelésekkel helyettesítené be őket. Ez a „jungi látásmód” ezért elismeri a pszichikai történések saját jogát az értelmüket illetően. Ez az értelem kidolgozható egy „állapotspecifikus tudomány” révén (Tart, 1975b, 428. o.), melynek nyelve sajátosan jellemző magának a pszichének az állapotára. Mivel a psziché nyelve fenomenologikus, ezért a jungi látásmódból kifejlesztett állapotspecifikus tudomány is fenomenológiai.
A Jung szerint tájékozódó pszichoterapeuta tudatosan fenomenologikus, szimbólikus és nyitott módon foglalkozik klienseivel.

Egy húszas éveinek végefelé járó, graduált diák jött pszichoterápiára, és mérsékelt depresszióra meg kreativitáshiányra panaszkodott. A terápia kezdetén beszámolt egy álomról, melyben egy templom előtt állt és tisztelettel szemlélte a templomtornyot, mely messze föléje magasodott. Miután elmesélte az álmot, azt mondta: „Ez természetesen pénisz-szimbólum volt.” Ezt a megállapítást lapos, meglehetősen depresszív módon tette. A terapeuta azt felelte: „Úgy látszik, Önnek gyakorlata van abban, hogy tapasztalatait megmagyarázza, mielőtt egyáltalán esélyt adott volna önmagának, hogy azokat megélje.” A terapeuta annak az érzelemnek a minőségéről érdeklődött kliensétől, mely a templomtorony álombeli látványát jellemezte, majd azt kérdezte, mire emlékezteti őt a templom látványa és az azt kísérő érzelem.

Megfelel a jungi látásmódnak, ha a pszichoterapeuta a maga egyéni módján értelmezi kliensének gondolatait és érzelmeit, s ugyanígy a jungi pszichológia vagy minden más elméleti rendszer elméleti fogalmait is a maga egyéni módján értelmezi vagy továbbfejleszti. Az eme nyitott elméleti rendszerrel végzett munka során nagy hibát követ el a terapeuta, ha törvénnyé teszi „a Mester szavait”, mintha az csupán végérvényes, definitív kijelentéseket tett volna.
Ezért legjobb, ha az alábbi munkát úgy olvassák mint személyes magyarázataimat Jungnak tulajdonítható beállítottságok és fogalmak lazán definiált soráról. Azonkívül nem szabad túlságosan szó szerint venni a felhozott klinikai példákat, sem valamely terapeutikus „technika” példáiként használni őket. Jung a pszichoterápiát két psziché közötti egyedülálló és megismételhetetlen dialektikának tekintette, melynek során a terapeuta cselekvései vagy beavatkozásai minden pillanatban a két résztvevő e pillanatig lezajlott individuális történetéből erednek (Brookes, 1977b). A technika tehát a pszichoterapeutikus kapcsolatból adódik, és másodlagos; a terapeutának nem lenne szabad rákényszerítenie kliensére olyan egyéni akcióit, melyek nem csengenek egybe kapcsolatuk minőségével, mivel az ilyen cselekvésekek mesterségesek és a terapeutikus folyamatra nézve károsak. Ez okból hamis dolog lenne a terapeuta beavatkozását a fent idézett klinikai példában  olyan technikai eljárásnak felfogni, melyet bármely más terapeuta tetszése szerint bármikor megismételhetne. A sajátos beavatkozás megválasztása egy meghatározott pillanatban különböző tényezők keverékétől függ, mely a terapeutának a beavatkozás pillanatabeli pszichikai állapotával függ össze, vagy éppen ezt az állapotot jelenti. Ezen tényezők közé tartozik, hogy a terapeuta milyennek becsüli intuitíven klienséhez fűződő kapcsolatának milyenségét az adott időben; a kliens affektusának mifélesége és minősége; magának a terapeutának a hangulata és belső állapota; a terapeuta érzéke aziránt, vajon a kliens Én-funkciói pillanatnyilag lehetővé teszik-e számára, hogy „aktívan odafigyeljen” a terapeutára; és így tovább. Ezek a megfontolások minden ebben a munkában felhozott klinikai példára érvényesek.
Ha a pszichoterápia jelenségeinek tárgyalásakor játkba hozható is a tudomány, a jungi látásmód szerint a terápia aktusa és tapasztalata mint olyan szükségképpen művészet, és a terápia minden pillanata egyedülálló és megismételhetetlen jelenség.
A pszichoterápiát kizárólag diádikus (diád: két egység összefoglalása) történésnek tekintjük, két psziché. a terapeuta és a kliens pszichéje interakciójának, melynek az a következménye, hogy mindkét psziché átalakul és megváltozik. Az értelmezések és más beavatkozások csak akkor lehetnek hatékonyak, ha a kliens megengedte a terapeutának, hogy végrehatjsa azokat. Ez az „engedély” a terapeuta és a kliens közti összetartozás egyik funkciója, és annak az egyensúlynak az egyik funkciója is, mely a kliens Én-funkcióinak defenzív-regresszív és asszimilatív-progresszív aspektusai között áll fenn a terápia során.
A jungi látásmód alapján azt mondhatjuk, hogy az „analízis” olyan pszichoterápia, melynek során hozzáférünk nagy mennyiségű tudattalan anyaghoz, és alkalom nyílik arra, hogy behatóan dolgozunk vele a tudatba emelés érdekében. Az analízis tehát különbözik a pszichoterápia egy másik fajtájától, mely elsősorban támogató intézkedésekre, realitásvizsgálatra és az élethelyzetre meg a kapcsolati problémákra vonatkozó tanácsadásra irányul. Ebben az alkalmazási módban a pszichoterápia főfogalom, melynek alárandelhetjük az analízist és nem-analitikus pszichoterápiát. Az analízis és a nem-analitikus pszichoterápia természetesen nem választható el élesen; a gyakorlatban gyakran átfedik egymást.
Elméleti rendszerét és terapeutikus kezdeményezését Jung analitikus pszichológiának nevezte, hogy megkülönböztesse Freud pszichoanalízisétől. De mivel időközben a pszichoanalízis kifejezés mint a tudattalan anyaggal foglalkozó, intenzív pszichoterápia műfaji fogalma vált használatossá, itt szinoním értelemben fogom alkalmazni az analízis és a pszichoanalízis fogalmát, úgy gondolván, hogy az analitikus pszichológia jungi rendszere egyik formája vagy iskolája az analízisnek, amint a freudi pszichoanalízis, az egzisztenciális analízis, a neofreudiánus analízis és az ádleriánus analízis is.
A jungi látásmód alapján semmilyen sajátos forma vagy technika nem szükséges ahhoz, hogy egy pszichoterápiát analízisként azonosítsunk, ami legalábbis részben Jung ama felfogását tükrözi, mely szerint a terápia két pszichikai rendszer közti dialógus vagy dialektikus folyamat, melynek során mindkét rendszer változáson megy át. Sok jungi analitikus például szemben ül kliensével, ahelyett hogy a díványt és a szabad asszociációk technikáját alkalmazná. Az is jellemző a jungi analitikusra, hogy legfeljebb hetente kétszer vagy háromszor látja páciensét, és később gyakran heti egyszeri vagy még kevesebb alkalomra csökkenti az ülések gyakoriságát. Sem a gyakoriság, sem a forma nem központi kritériuma az analízisnek. A jungiánus nem épít túlságosan az átviteli neurózis fogalmára sem az analízisek meghatározásakor. A jungi látásmód szerint az analízis lényegi kritériuma tudattalan anyagok megvilágítása.
Mivel a jungiánusok számára a terápia dialektikus folyamat, gyakran bír jelentőséggel, hogy a terapeuta reális személyként ismertesse meg magát a klienssel. Ellentétben azzal az elképzeléssel, hogy ez effajta magatartás „el fogja vékonyítani” vagy meg fogja zavarni az átviteli jelenségek megvilágítását, a jungi terapeuták abból indulnak ki, hogy a tudattalan személyes és személytelen elemeinek projekciója minden emberi tranzakcióban spontánul fellép, akár a konzultációs szobán belül, akár azon kívül. A jungiánusok számára tényleg a pszichoterápia folyamatának karakterisztikuma lehetne az a gondolat, hogy a terápia minden pillanatban személyes és személytelen projektív (átviteli) események és „tényleges” (a szituációhoz illő) elemek közti állandó megkülönböztetések folyamata. Ha a kliens (éppúgy, mint a terapeuta) megtanulja azonosítani saját projekcióit, akkor szembesül azzal a kihívással, hogy „visszavonja” őket, személyes felelősséget vállaljon értük. Ezért reméli az ember, hogy a terápia előrehaladtával a kliens növekvően képessé válik a terapeutát olyan személynek tekinteni, akinek egyaránt vannak erősségei és gyöngeségei.
A kifejlődő átviteli jelenség sajátos természete a mindenkori terapeuta-kliens diád tulajdonságai szerint alakul. A terapeuta sajátos „reális” ismertetőjegyei tehát minden kliens teljes átviteli potenciáljának sajátos aspektusait váltják ki. Ezért a jungiánusok gyakran képviselik azt a nézetet, hogy a klienseknek több terapeutával is kellene dolgozniok, mielőtt lezárják a pszichoterápiát.
Bármilyen formában történjék is, a jungi analitikus munka mindig - személyes és kollektív - tudattalan anyaggal végzett munka. A pszichoterápia nagy része (szigorú viselkedésváltoztatási- vagy más terápiák lehetséges kivételével, melyek szándékosan kerülik a tudattalan anyaggal való foglalkozást, vagy tagadják annak létét) ténylegesen olyan jellegű, amit jelenleg „pszichoanalitikus irányultságú pszichoterápiának” hívnak abban az értelemben, hogy pillanatról pillanatra fluktuál a terápia során a tudattalan anyag kezelésének mértéke.
Jungi szempontból mindazonáltal ez a legfontosabb: Bármikor foglalkozik is az ember a pszichoterápia során kollektív vagy személyes tudattalan elemekkel, mindig transzperszonális eseményre kerül sor. Ez a látásmód messzemenően semlegesíti a titokzatosság auráját, mely a transzperszonális történések fogalma körül kialakult. Noha ezeket a történéseket gyakran erőteljesen észlelik, és ezért félelmetesként és miszteriózusként vésődnek be a tudatba, gyakran tökéletesen világiasak, és így is kellene kezelni őket. Ha nem ez történik, fennáll az Én-infláció veszélye, az a fogalom és jelenség, amelyre a következőkben még részletesebben visszatérünk.

A psziché realitása Jung gondolkodásában

Jung felfogása a pszichikai realitásról központi jelentőségű gondolkodásának megértése szempontjából. Azért hangsúlyozzuk itt, mivel ez az egyszerű, mégis szubtilis fogalom alapvető jelentőségű Jung és a szerinte tájékozódók kezdeményezését illetően, a transzperszonális történések azonosításában és a velük való foglalkozással a pszichoterápia során.
Jung úgy hitte, hogy az utóbbi évszázadokban veszélyes helyzet alakult ki, mivel a racionalitás és a megismerés képessége mint a tudat főfunkciói vagy -aspektusai növekvő mértékben léptek előtérbe. Miközben a fizikai vagy materiális világgal történő foglalkozás során nagy haladást értek el, a racionális ember egyiedjűleg elveszítette kapcsolatát a tudatra ható „irracionális” tapasztalásokkal; hajlik, arra, hogy álamit és fantáziáit, artikulálhatatlan tapasztalatait ignorálja - röviden, a tapasztalásnak mindazon aspektusait, melyek a megismerés által precízen nem azonosíthatók és racionálisan nem magyarázhatók a fizikai univerzum megnyilvánulásaiként. Jung számára ez egyet jelentett azzal, hogy „a fürdővízzel kiöntjük a gyereket”, mivel a tapasztalásnak éppen ez az oldala rejt magában hatalmas energiákat és ad alapvető értelmet a létnek (Jung, 1961).
A jungi felfogás szerint tehát a transzperszonális történések, melyek rendszerint artikulálhatatlanok és megnyilvánulásukban irracionálisak, lényegesek az ember pszichikai funkcionálásának és pszichopatológiájának megértése szempontjából. Az ilyen események valóban „a pszichéből” jönnek; gyakran összeegyeztethetetlennek tűnnek az ún. fizikai törvényekkel, és megélésük módjában sokszor semmilyen szerepet sem játszik a tér, az idő és az okság.
Tekintettel az ilyen történésekre, az ember két különböző következtetésre juthat. Az első az, hogy az ilyen eseményeknek, mivel úgy tűnik, nem engedelmeskednek a fizikai törvényeknek, az érzékelés zavarainak kell lenniök. Az organikus irányultságú pszichoterápiák és pszichodinamikus elméletek képviselői gyakran feltételezik, hogy az ilyen tapasztalatok funkcionális zavarok, melyek ösztöntapasztalatok vagy -impulzusok öltözeteként vagy „projekciós felületeként” nyilvánulnak meg. Az ezzel az első végkövetkeztetéssel kapcsolatos jungi beállítottságot egy példával világítjuk meg:

Egy Jung szerint tájékozódó terapeutát felhív telefonon egy fiatalasszony, és azt mondja, egy darabig egy másik terapeutához járt kezelésre, ám azt nemrég megszakította. Így folytatja: „Isten igen fontos számomra, de valahányszor Istenről említést tettem a terapeutámnak, csak ült ott és mereven nézett rám anélkül, hogy arckifejezését megváltoztatta volna, és a szexuális életemre vonatkozó kérdéseket tett föl.” A hölgy most másik terapeutát keres. Annak a terapeutának ugyan, akit felhívott, nincsenek már szabad órái a naptárában, de biztosítja a fiatalasszonyt, hogy egyik ismerős terapeutájához fogja utalni, „akivel beszélhet Istenről”.

A második végkövetkeztetés az, hogy az egyén ugyan az elhárítás szolgálatába állíthatja a transzperszonális történéseket, de ezek e személy pszichikai realitásának részét alkotják, és ezért figyelmet és bizalmat érdemelnek. Példánkban az a terapeuta, akit a fiatalasszony felhívott, ezt a beállítottságot teszi világossá. Nem hoz értékítéletet arról, a hölgy arra használja-e fel Isten iránti érdeklődését, hogy ne kelljen látnia szexuális természetének regresszív aspektusait. Tudomásul veszi azt a lehetőséget, hogy Istenhez fordulása többek között védekezés is lehet azzal szemben, hogy megbirkózzék sajátos szexuális problémákkal. De azt is tudomásul veszi, hogy az individuum pszichikai realitásában Isten teljesen értelmes és életfontosságú lehet. Amikor azt mondja a kliensnek, olyan valakihez fogja utalni, akivel beszélhet Istenről, akkor abból a feltevésből indul ki, hogy a kliens számára elsődleges realitás a maga fenomenologikus világa, pszichikai realitása, teljesen függetlenül attól, vajon ténylegesen vannak-e nehézségei arra nézve, hogy tisztába jöjjön a maga organikus vagy pszichikai oldalával. Ez a terapeuta tudja, hogy először bele kell helyezkednie a hölgy realitásába, hogy valamiféle segítséget tudjon nyújtani neki. Számol azzal, hogy ha valóban van összefüggés a fiatalasszony Isten iránti érdeklődése és ösztönéletének nehézségei között, akkor a kollégája az asszonnyal együtt fel fogja deríteni, miféle ez az öszefüggés - anélkül hogy megvetné Isten iránti eredeti érdeklődését. Jung teljes szívvel támogatná a következő, kissé átformált maximát: Amin valóban múlik a dolog, az nem az, mi történik (a fizikai realitás világában), hanem az, hogy miképpen észleljük és érezzük azt, ami történik (a pszichikai realitás világában).
A pszichikai realitás más realitástól történő megkülönböztetésének további módja az a megállapítás, hogy a fizikai realitás eseményekre vonatkozik, a pszichikai realitás ellenben jelentésekre. Ebben az értelemben a transzperszonális történések pszichológiai jelentések képi megnyilvánulásai: a pszichikai realitás jelenségei.
Jung hitte, hogy a psziché realitása elsőrendű fontosságú az ember megértése szempontjából. Továbbá feltételezte, hogy lehetséges (állapotspecifikus) tudományt kifejleszteni annak érdekében, hogy olyan fenomenologikus eseményekkel foglalkozzunk, melyek ennek a realitásnak a nyersanyagát alkotják. Jung művének nagyobbik része kísérlet egy ilyen tudomány létrehozására.

A transzperszonális események lényege

A psziché transzperszonális elemeire és a transzperszonális történésekre hivatkozás szilárd alkotóeleme a jungiánus pszichoterapeuták beállítottságának és eszköztárának. Hogy jobban tudjunk koncentrálni a transzperszonális történésre, ahogyan az a pszichoterápiában föllép, jungi nézőpontból fogjuk definiálni.
Transzperszonális eseményről akkor beszélhetünk, ha konfrontációra került sor a psziché személyes és személytelen elemei között, mely magában foglalja ennek az eseménynek a tudatát. A psziché személyes elemeit továbbá úgy definiáljuk mint az individuális tapasztalás ama aspektusait, melyek az individuum személyes történetének részét alkotják, és melyeket az individuum mint ilyeneket tart emlékezetében, akkor is, ha „elfelejtette” vagy elfojtotta őket. Ezek közé tartozik a tudat jelenlegi beállítottsága is. Az analitikus pszichológia nyelvezetében a psziché személyes aspektusa átfogja mind a tudatot, mind a személyes tudattalant. A psziché személytelen elemei közé tartoznak az individuális tapasztalásnak azok az előfutárai, melyek nem alkotórészei az individuum személyes történetének, hanem a Conditio humana pszichikai realitásából vezethetők le, s e Conditio humana pszichológiai paramétereit alkotják. E személytelen elemek nyilvánvaló formái vagy képei mint olyanok nem „veleszületettek”; hanem azok a képességek és paraméterek, melyekből a sajátos formák levezethetők, hajlamosak arra, hogy a történeti és földrajzi határokat meghaladóan nyilvánuljanak meg az emberekben. Az emberi psziché e feltételezett „alapvető paramétereit” Jung archetípusoknak nevezte el.
Az archetípusokat csak ama sajátos formák és képek segítségével lehet megélni, melyek révén nyilvánvalóvá válnak; ezeket a formákat vagy képeket ezért archetipikus képeknek nevezzük.
Az archetípusokat olyan témák analízise által azonosítjuk, melyek kerezstülhúzódnak az álmokon és fantáziákon. Megtalálhatók a kreatív művészetben meg a népek legendáiban és mitológiáiban is. E témák közé tartozik az „anya”, az „apa”, a „gyermek”, a „bölcs öregember”, az „Önmagunk” mint a psziché integráló elve és így tovább.
Ezek a személytelen elemek vagy archetípusok szívesen használnak fel ilyen vagy olyan jellegű képi megfogalmazást, hogy ráakaszkodjanak a tudat fennálló beállítottságára; különösen erőszakosak, ha olyan elemeket reprezentálnak, melyek homlokegyenest ellenkezőek a tudat fennálló beállítottságával. Az első klinikai példánkban megjelenő templomtorony ilyen archetipikus kép; ellentétben áll a tudat beállítottságával (én-idegen) és a tudatos beállítottság korrektívumaként funkcionál. A második példa istenelképzelése szintén archetipikus; bár énre-hangolt vagy a tudat által tudomásul vett, de további „helyreigazítást” vagy feltöltést kíván magában a terápiában.

A transzperszonális történések felhasználása és jelentősége

Jung az Én-tudatot dialektikus viszonyban látta a tudattalannal; a tudattalanból származó elelmek kompenzatórikus, kiegyensúlyozott viszonyban állnak a tudatos elemekkel. Ha a tudat visszautasítja vagy tagadja a szembesülést a személytelen elemmel, akkor nem következik be változás a tudat beállítottságában, noha a definíció értelmében transzperszonális eseményre került sor. Ezt a visszautasítást vagy tagadást illusztrálja a következő példa.

Egy húszas évei elején lévő nő többek között egy sor olyan álom alapján jött a terápiára, mely zavart és rossz érzést váltott ki belőle. Igen konvencionális élettörténetet vázolt föl, melyet az jellemzett, hogy tagadta saját női és individuális értékét. Kb. két évvel korábban hozzáment egy szülővárosabeli fiatalemberhez, és megpróbált beleilleszkedni a háziasszony konvencionális szerepébe, és igyekezett alárendelni magát a férjének, aki felszínesen férfias módon, meglehetősen uralkodó volt. Az éppen befejezte akadémiai képzését, mely biztosízhatná számára, hogy egyetemi tanárként és kutatóként kezdje karrierjét. Az asszony által ismertetett álmok egyike ismételten visszatért: Egyedül megy keresztül egyfajta varázserdőn, egy dombkúpon fekvő nyílt tisztás felé. Amikor a tisztásra lép, a tisztás másik oldala felől egy rendkívüli nagyságú, fehér csuklyás öltözetű, egyidejűleg emberi és nem-emberi alak jön szembe vele. Az álmodó nő rettenetesen fél, mégsem képes abbahagyni a közeledést az alak felé. Minden rettenete ellenére el van bűvölve, mivel az alak egy fehér virágot tart a kezében, amely oly tökéletesen szép és sugárzó, hogy félelme ellenére a mély tisztelet és a csodálat érzésével tölti el. Az alak minden visszatérő álomban feléje nyújtja a virágot, mintha arra akarná fölszólítani, hogy vegye el. Az álmodó nő minden álomban rettegéssel eltelve arra kényszeríti magát, hogy fölébredjen.
Ez a fiatalasszony több, mint egy évig jár a terápiára. Jóllehet teljesen világossá vált, hogy életstílusa sokkal jobban beszűkítette őt, mintsem elviselni tudta volna, a terapeuta ezirányú beavatkozásai kevés sikerrrel jártak, mivel a kliens makacsul kitartott abban a tudati beállítottságban, mely megfelelt személyes történetének. Olyan családban nőtt fel, mely igen sztereotíp módon és szigorúan korlátozva látta a nő szerepét, és ezt a beszűkítést mindazon nők éles elítélésével juttatta érvényre, akik „megszegik a szabályokat”. A férfi-nő viszonyt a mazochista alávetés jellemezte ebben a családban; a terápia idején a kliens valóban rendszeresen meglátogatta a családját, és ismét felöltötte azt a mazochisztikus szerepet, melynek eljátszására apjával és bátyjával szemben megtanították. Velük és férjével szemben passzívan ellenséges volt, mégsem tudta rávenni magát arra, hogy igent mondjon saját igényeire és vágyaira. A férfi terapeutával szemben szorongó, ellenséges és távolságtartó maradt, de mazochisztikusan függött is tőle. Végül, amikor férje egy távoli város egyetemén kapott állást, elhagyta a terápiát. A terápia idején sosem volt képes arra, hogy más viszonyulást találjon kezdeti álmaihoz, mint a homályos szorongás, elbűvöltség és rossz érzés.

A transzperszonális történés - egy álomesemény - ebben az esetben spontánul és ismételten fellépett, de a tudatos beállítottság rögződése miatt asszimilálatlan maradt és ezért nem vezetett pszichikai változáshoz, legalábbis a megfigyelt időszakaszban nem. Az ilyen események gyakoriak a pszichoterápiában; szemléltetik a psziché személytelen aspektusának funkcionálását. Ez az aspektus szó szerint egészen önállóan jár el, olykor a tudatos beállítottság nyilvánvaló megvetésével, gyakran „poláris rezonanciában” erre a beállítottságra.
A fent leírt klinikai helyzetet jungi nézőpontból nem feltétlenül kell ellenállásként értékelni az Én elhárítómechanizmusának hagyományos értelmében. A tudattalan anyag asszimilációjában az időtényező is szerepet játszik; fontos, hogy a terapeuta bízzék a kliens pszichéjében, amihez hozzátartozik annak kitérő magatartása is. Jung rámutat arra, hogy veszélyes lehet a kliens túl korai vagy kikényszerített szembesítése azzal az anyaggal, amely elől az megpróbál állhatatosan kitérni; ez a szembesítés bizonyos körülmények között pszichotikus epizódot válthat ki. Azonkívül mindenegyes ember fejlődése egyedülálló módon zajlik le; az az anyag, amely elől adott időpontban kitér, egy másik időpontban asszimilálásra alkalmassá tehető a tudat számára. A psziché maga gyakran közvetlenül állapítja meg a kitérő magatartást, amint a következő eset mutatja.

Egy középkorú, önálló férfi jelentkezett terápiára, mivel gondot okozott számára házasságának befejezése és egy új kapcsolat fölvétele. Több tájékozódó ülés során világossá vált, hogy a kliens meglehetősen beszűkült tudati beállítottság alapján funkcionált, és életének néhány területén potenciális veszély jelei mutatkoztak. A kliens mindazonáltal munkájában külsőleg tekintve sikeres volt, és nem volt más tudatos panasza, mint az, amelyik az egyik primérkapcsolatból a másikba történő átmenetre vonatkozott. A terapeuta rámutatott néhány szemmellátható veszély-jelre; a kliensnek azután a következő álma volt, melyet elhozott az ülésre:
„Egy szép kanyonban gyalogolok egy folyó mentén. Süt a Nap, a fény szikrázik a vízen, a levegő tavaszias, a parton szép növények élnek. Miközben vidáman gyalogolok a kanyonban, az elkanyarodik. Hatalmas gátat látok magam előtt, mely egészen kitölti a kynont. Elbűvöl, és kíváncsi vagyok, mi van mögötte, de egyidejűleg homályos balsejtelmem támad. A gát fölött és mögött összetorlódó felhőket látok; talán vihar készülődik. Úgy látom, némi nehézség árán a kanyon egyik oldalán fel tudnék mászni a gát magasságáig, és szét tudnék nézni mögötte. Kíváncsisággal telve kezdek fölmászni. De amikor magasabbra kapaszkodom, élénkebbé válik a homályos balsejtelem; a gát fölötti felhők most feketék és fenyegetőek. Kezdek félni és igen rosszul érezni magam, és elfog a vágy, hogy elhagyjam a környéket. Megfordulok, ismét leereszkedem a gát talapzatához, és a kanyon vonala mentén a kanyar felé sietek, ahol ismét betakar a napsugár, meg a béke és szépség érzése. Félelemérzetem ismét eltűnik, és megnyugszom, mintha igen távol lenne a nyugtalanító gát.”
A kliens és a terapeuta igen nyíltan vitatja meg ezt az álmot; mindkettőjük számára világos a fenyegető és talán veszélyes szorongás előli visszavonulás egyértelmű metaforája. A kliens további kézenfekvő asszociációt kínál fel, nevezetesen hogy a gát összeomolhatna, de hozzáteszi: „De ezzel pillanatnyilag elég ebből, és most tényleg nem szeretnék vitázni azokról a témákról, melyeket Ön fölvetett. Talán máskor, ha megnyugodtak a dolgok.” A terapeuta ezt mint célszerűt veszi tudomásul, és a kliens hamarosan elhagyja a terápiát, miután rövid ideig főként arra irányult a terapeuta fáradozása, hogy támasztékot nyújtson neki és segítse őt személyes kapcsolatai realitásának megvizsgálásában.

Ha mármost a személyes és személytelen elemek kölcsönösen áthatják és asszimilálják egymást, akkor a személytelen elem értelmet nyer a tudat számára; azt lehet mondani, hogy a transzperszonális esemény változást hozott létre magában a tudatos beállítottságban. Jung az ilyen változást a psziché „transzcendens funkciója” demonstrációjának nevezte (Jung, 1921). Ha működik a transzcendens funkció, akkor a tudat átalakulására kerül sor. Egy szokatlan klinikai példa megvilágítja ezt az átalakulást, és megmagyarázza a jungi közeledést a pszichoterápiabeli transzperszonális történésekhez.

Egy elnyúlt analízis késői stádiumában egy harmincéves asszony egyre elégedetlenebb lett a nézete szerint túl lassú, bár folyamatos haladásával, és úgy vélte, túl sok figyelmet szentelnek az élete „részleteinek”. Az volt az érzése, feldolgozott már néhány súlyos problémát, és most kész arra, hogy végrehajtson bizonyos drasztikus változtatásokat, köztük a foglalkozáscserét és a visszatérést az iskolába. Ez az érzése az analitikus ülések során egyre inkább megerősödött.
A terapeutának az volt a benyomása, óvatosság ajánlatos tekintettel erre a beállítottságra, a hölggyel szemben azonban elismerte, hogy maga sincs egészen tisztában ezzel a kérdéssel. Azt a javaslatot tette, amivel kliense egyetértett, hogy konzultálja az I Ging-et (a Változások könyvét) - vagy „vessen egy I Ging-et” -, hogy mind „személytelen magyarázatot”, mind bizonyos perspektívát nyerjenek a kérdést illetően. Egy analitikus ülésen a hölgy kivetette az érméket, és a 62-es hexagramot kapta, „A kis túlsúlyt”-t. Ez a hexagram óv attól, hogy „nagy dolgokat tegyünk”, és ezt az útmutatást adja: „Nem jó felfelé törekedni, jó lent maradni”, mivel hiányzik a szükséges erősség. Úgy tűnt, ez az útmutatás közvetlen válasz a kérdésre, de a kliens elégedetlen volt vele, és úgy vélte, talán nem járt el korrekt módon az érmék dobásakor.
Miután az analitikus ülésről hazaért, ismételten konzultálta az I Ging-et ugyanebben a kérdésben, és ismét a 62-es hexagramot kapta (ennek valószínűsége 1:64). Igen meggyőzőnek találta a hexagram megismétlődését, és elhatározta, hogy tovább dolgozik lassan önmagán, és mostanában nem hajt végre nagy változtatásokat az életében.
Kb. egy évvel később másik analitikushoz, egy nőhöz utalták analízisének tökéletesítése érdekében. Ismét meglehetősen türelmetlennek érezte magát az életével szemben, és mérlegelte annak a lehetőségét, hogy néhány nagy változtatást eszközöl. Ismét konzultálta az I Ging-et, és ismét, harmadszor is a 62-es hexagramot kapta.
Végül, két hónappal később, amikor ismét elégedetlen volt az életebeli változások lassúságával, negyedszer is konzultálta A változások könyvét ugyanebben a kérdésben, és negyedszer is a 62-es hexagramot kapta. Ez az utolsó esemény oda vezetett, hogy analitikusnőjével elkezdte pontosan megvizsgálni azt a hajlamát, hogy impulzív módon meggondolatlan cselekvésekbe vesse magát, azt a tendenciát, amelyhez mágikus gondolkodás és a hisztérikus személyiségképződés más, eddig nem analizált aspektusai is hozzátartoztak.

Jung figyelmét az I Ging, a Változások könyve iránt a keleti pszichológiákkal kapcsolatos tanulmányai és a nagy német fordítóval, Richard Wilhelmmel való ismeretsége keltette föl. Sok olvasó számára ismerős lehet ez a könyv; akinek nem, azt Wilhelm fordításához utaljuk (1967), mely a legteljesebb kapható kiadás. Ez a mintegy háromezeréves könyv egyike a kínai szellem legfontosabb kodifikációinak, és valamiképpen e kultúra Bibliájának tekinthető. A legenda azt mondja, eredetileg négy szent férfi írta; egyikük állítólag Konfuciusz volt. E könyv lényeges forrása volt Lao-cse és mások taoista gondolkodásának. Mind a mai napig kiemelkedő tudósok máltatták figyelemre, akik behatóan foglalkoztak vele. Jelenlegi formájában 64 szimbólum vagy „hexagram” gyűjteménye, melyek mindegyike egy központi témára, annak magyarázatára és kommentárjára vonatkozik; ezek egymásba folynak és egymásból erednek, és együttesen az emberi élet és tudat szituációinak és tulajdonságainak panorámáját képezik. Minden hexagram egy tipikus emberi szituációt ír le, és ezzel „további perspektívát” nyújt ama kérdéseknek, melyek a könyvet konzultáló személyt foglalkoztatják. 
A könyvet olyan emberek konzultálták és konzultálják orákulumként, akik „az istenek kommentárját” kívánják egyéni emberi problémáikhoz. A kínai történelemben azonban mégis főként a bölcsesség könyveként, és kevésbé orákulumként használták.
Jung úgy hitte, interdependenciát vagy jelentős koincidenciát figyelhet meg fizikai események és a megfigyelő szubjektív vagy pszichikai állapotai között. Ezt az „akauzális összekötő elvet” szinkronicitásnak hívta. Szöges ellentétben látta ezt a nyugati tudomány oksági elvével, melyet statisztikus, de nem abszolút igazságnak tekintett, mely igazság csak annak a tartozéka, emit Gordon Allport és mások „nomothetikus” tudománynak neveznének (Allport, 1960).
A szinkronicitás elve ellenben „idiografikusnak” számít, azaz sajátos és egyszeri történeti eseményeket ír le. Az individuális psziché számára egyetlen pillanatban úgy lép föl a tudatos tapasztalás és a potenciális (tudattalan) tapasztalás univerzuma, hogy potenciálisan értelmes összefüggést tesz nyilvánvalóvá. Más szavakkal, minden rész vagy aspektus „szinkrónikus” viszonyban áll minden más résszel, mintha mindegyik egyetlen realitás része lenne.
Jung a szinkronicitás elvét arra használta föl, hogy értelmet adjon a Pszi-nek és minden olyan jelenségnek, melyek a hagyományos oksági vagy newton-i keretekben nem magyarázhatók meg. Számára a szinkrónikus jelenségek az Önmagunk-archetípus megnyilvánulásai, melyek aztán a maguk részéről „nagyobb rend” tudatállapotát hozzák magukkal, mint amit az Én-tudat szokásos definíciói írnak körül. Az egyéni pszichikai fejlődés vagy individuáció egyik aspektusa magának az Én-nek a transzcendálása - lemondás az „Én”-ről egy nagyobb, tudatos perspektíva javára. Ezért a tudatbeli szinkrónikus jelenségek asszimilálása az individuáció fontos aspektusa.
A szinkrónikus jelenségek felismerése és hasznosítása az emberi gondolkodás formális és informális hagyományának része, de ezt az összefüggést az újabbkori történelemben figyelmen kívül hagyták annak alapján, amit Jung a tudat racionális aspektusa és a „tudomány” materialitás és kauzalitás fogalmaiban történő, szűk definíciója túlhangsúlyozásának tartott. Jung számára az álmok, fantáziák és tulajdonképpen a fenomenális (pszichikai) tapasztalás legtöbb aspektusa jobban megérthető a szinkrónikus nézőpontból, mint a kauzálisból.
A Változások könyve fontos példa az emberi tudat szinkrónikus nézőpontjának formális elismerésére. (Wilhelm fordításához [1967] írt előszavában fogalmazza meg Jung a szinkronicitásról szóló elméletét, pszichológiájának egyik központi vázlatát.) További példákat egyes asztrológiai rendszerek szolgáltatnak mind a nyugati, mind a keleti gondolkodásban.
A jungi nézőpontból mégis téves értelmezésnek minősül az a hit, hogy a bolygók befolyásolják egyedi életünket, vagy hogy „az istenek” szólnak a Változások könyvéből; aki ezt hiszi, túlságosan szó szerint vesz valamit, ami csak a psziché szinkrónikus természetének formális, rendszerezett elismerése. Sokkal találóbb lenne azt mondani, hogy az I Ging, a tarokk-kártyák vagy az asztrológiai táblázatok konzultálása egyszerűen kísérlet arra, hogy egy szituációt nagyobb értelmezési perspektívába helyezzünk, egy bizonyos problémát az események nagyobb, lényegileg egységes menetének kontextusába állítsunk. Más szavakkal nem más ez, mint odafordulás annak a szituációnak a transzperszonális aspektusához, amelyben egy meghatározott Én-tudat egy meghatározott pillanatban leledzik. Klinikai példánkban azért javasolta a terapeuta az I Ging konzultációját, mivel kliensével együtt felismerte, hogy egy effajta eljárásmód releváns és értelmes lenne annak szituációjára és igényére nézve.
A Jung alapján tájékozódó pszichoterapeuták nem tanácsolják rutinszerűen a Változások könyvének - és a szinkronicitás más rendszereinek - alkalmazását mint a kliensekkel végzett munka technikáját. E példa ilyetén interpretációja igen eltorzítaná jelentőségét. A könyv alkalmazása ebben vagy más esetekben a terapeuta és a kliens - eddig a pillanatig kialakult - viszonyának kontextusából adódik. Abban a pillanatban, amikor ez a javaslat elhangzott, ez a kontextus magában foglalta a szinkrónikus jelenségek kliensre vonatkozó személyes jelentőségének felismerését mind a kliens, mind a terapeuta részéről, a frusztráció érzését annak alapján, hogy az adott sajátos kérdés látszólag megoldhatatlannak bizonyult a szokásos racionális vagy analitikus módszerekkel, valamint a kliens és a terapeuta közötti kölcsönös bizalmat. Azonkívül már nagymértékű hagyományos analitikus munkát végeztek, és végül az I Ging felhasználása már ismert és bizonyos fokig elfogadott volt azokban a szubkultúrákban, melyekhez a terapeuta és a kliens is tartozott.
A jungi terapeuta számára a terápia nem technikai procedúra; Jungnak a pszichoterápiával kapcsolatos egész gondolkodását ténylegesen úgy lehet fölfogni, mint annak korrektívumát, amit a módszerek és technikák túlzott alkalmazásának tartott a nyugati pszichoterápiában. Így például téves lenne, ha azt a végkövetkeztetést vonnánk le, hogy az említett terapeuta rendszeresen így járt el a maga praxisában; találó lenne viszont az a következtetés,  hogy ilyen módszerek alkalmazásának lehetősége a terapeuta segédeszközeinek egy részét alkotja a kliensekkel végzett munkában - akárcsak a gyógyszerek rendelése, az ösztönmechanizmusok értelmezései, a szabad asszociációk vagy valamilyen más pszichoterápiai eljárásmód.
De hogy áll a dolog magának a klinikai példának az eredményével? A terapeuta javaslatának, hogy kliense vegye tekintetbe a kérdés sznkrónikus aspaktusait, az lett a következménye, hogy aztán egy sor szinkrónikus esemény lépett föl. Klinikai jelentőséggel bírt, hogy a kliens a következő tizennégy hónap folyamán négyszer ugyanazt a hexagramot, következésképpen ugyanazt az útmutatást kapta; a hexagram minden ismétlődése ismételten tudatos beállítottságának ugyanarra a lehetséges korrektúrájára hívta föl a figyelmét. Ez a korrektúra transzperszonális volt; péládul ellentétben állt az Én beállítottságával, mind a terápia időpontjában, mind személyes élettörténetében.
A jungi pszichoterapeuta számára elsősorban nem a szinkronicitás elvének igazságáról vagy hamisságáról van szó. Őt inkább az érdekli, hogy az értelem potenciális forrása lehet-e a kliens számára. A modellt a következőképpen lehetne ábrázolni: Az Én-tudat egy lényegileg konzervatív funkciót tart fenn; arra hajlik, hogy rögzült maradjon. Ebben a példában a kliens Én-tudata ahhoz a vágyához rögzült, hogy bizonyos nagy változtatásokat hajtson végre az életében. Jóllehet első pillantásra ez a változások melleti opciónak tűnik, ténylegesen azonban rögzült pozíció. A változások iránti vágy az adott pszichikai körülmények között valójában elhárítássá válik a kliens ama tendenciájának tudatosodásával szemben, hogy az önreflexiót akcióval pótolja.
A transzperszonális történések, azaz a hexagram ismétlődésében megmutatkozó szinkronicitás, végül arra kényszerítették a klienset, hogy megvizsgálja azokat a tényezőket, amelyek elől - rögzült eltökéltségével, hogy fizikai változtatásokat hajt végre helyzetében - kitért. Az történt, mintha „egy nála nagyobb hatalom” (átfogóbb, mint Én-tudatának beállítottsága) ismételten a tudatába hatolt és azt kívánta volna, hogy más nézőpontból szemlélje önmagát. Így a történések e sorozata egy vallási megtérés vagy egy „csúcsélmény” minőségét, ha nem intenzitását nyeri. Bár más tényezők is szerepet játszhattak, mondjuk hogy férfi terapeutától nőhöz ment, ám az effajta események halmozódása kétségtelenül tényező volt végül meghozott döntésében, nevezetesen hogy olyan perspektívából szemlélje önmagát, melynek korábban ellenállt. Az eseményeknek ez a halmozódása nyilvánvalóan hozzájárult ahhoz, hogy a személyes és személytelen elemek kölcsönösen átjárják egymást, és olyan jelentőségre tett szert, amely a tudatos beállítottság átalakulását eredményezte. Így a psziché transzcendens funkciója a személytelen szinkrónikus elemek és a korábbi tudatos beállítottság interakciója révén nyilvánult meg.
A szinkronicitás jelenségéből adódik a psziché „bimodális” vagy paradox definíciója: A psziché mélységesen perszonális és individuális, és egyidejűleg „transzcendens” tervezet, mely átfogja a fizikai és pszichológiai jelenségek univerzumát. Meghaladná ennek a munkának a kereteit, ha jobban ki akarnánk dolgozni Jung rendszerének e „pszichoid” aspektusát; e tekintetben Jung (1954) és Aniela Jaffé (1971) írásaihoz kell utalnunk az olvasót.
Jung rendszerében a tudat tartós feszültsége nyilvánvaló paradoxont hoz létre a két ellentétes pszichikai elem között, s végül aktivizálja a transzcendens funkciót, a pszichikai növekedés és alakulás veleszületett potenciálját. A terápia egyik funkciója tehát abban áll, hogy segítsen ezt a feszültséget a tudat terében fenntartani. Az ebből következő változás magában foglalja a tudat kibővülését, egy nagyobb egész felvételét a tudatosságba. Az ilyen változásra alkalmas helyzet nyilvánvalóan valamelyes hasonlóságot mutat azzal a paradox helyzettel, melyet egyes zen-tanítók tudatosan hiznak létre tanítványaik számára, vagy amelyet Don Juan teremtett tanítványa, Carlos számára (Castaneda, 1971, 1972, 1974). Egy személyes és egy személytelenm pszichikai elem integrációja mindig transzperszonális történést tartalmaz, melyben a tudat leveti az Egóhoz vagy „Én”-hez való, túlságosan szoros kötődésének egy részét. A tudat átalakul azáltal, hogy szélesebb bázisra talál, mint az Egó korábbi önmeghatározása. És e folyamat valamelyik pontján - azon a pontján, mely a klinikai példában nem látszik - az Egó vagy „Én” az identitás egy részévé vagy aspektusává redukálódik.

Az Én-infláció veszélye

Egyes esetekben a tudat átalakulása nem vezet átfogóbb vagy Én-nélkülibb bázishoz; ehelyett az Én közvetlenül azonosul bizonyos személytelen pszichikai anyaggal, és veszélyes Én-inflációra kerül sor. Ez olykor a rögzült vagy akut pszichózis előfutára lehet.
A szubtilis paranoia esetei szerencsére meglehetősen ritkák, de világossá teszik azt a veszélyt, mely a személytelen pszichikai anyag aktivizálásához és az erre történő koncentráláshoz kötődik; itt a kliens dinamikájához primitív Én-struktúra tartozik, mely megsemmisülésének félelmével találkozik, amennyiben grandiózus módon közvetlenül azonosul az archetipikus anyaggal. Bizonyos esetekben az Én grandiózus túlazonosulása az archetípussal az Én-infláció meglehetősen rögzült pozícióját hozza létre. Úgy tűnik, a következő példában erről az esetről van szó.

Egy negyvenes évei elején járó nő ismét visszatért az egyetemre, hogy befejezze kiképzését a doktori fokozatra egy fontos segítő foglalkozásban. Azonkívül azzal a kifejezett szándékkal jött az analízisre, hogy itt pótlólagosan tanuljon valamit.
A hölgy rendkívül intelligens volt, kollégái igen tisztelték, és az analízisben szokatlanul ötletgazdagnak bizonyult a saját tudattalan anyagával végzett munkában. Mindazonáltal mindig kissé tartózkodó és személytelen volt. Álmai és fantáziaélete erős archetipikus anyagot hoztak létre, és analitikusnője igen elbűvölőnek és lebilincselőnek találta a vele folytatott munkát.
Minthogy az analitikusnő tartós hiányosságot állapított meg a kliens produkcióiban mutatott érzelmeit és azt a módot illetően, ahogyan önmagához és másokhoz viszonyult, egy ideig megkísérelte kliensének érzelmi oldalát azáltal aktivizálni, hogy nyíltabban kifejezésre juttatta a saját érzelmeit. Bizonyos veszélyt érzett, amikor úgy tűnt, hogy kliense gyöngeségként értelmezi az ő érzelmeit. A hölgy introvertált ragyogása azonban egy időre megnyugtatta.
Az analitikusnő, aki a kliens egyetemén a fakultás vendégtagja volt és így közvetlen kapcsolata volt kliensével, más személyek véletlen kommentárjaiból olyan információkhoz jutott, melyek nyugtalanították. Az információk a kliens ama hajlama körül forogtak, hogy teremtő zseninek nevezze önmagát; szemmel láthatóan saját területe nagy újítójaként és e terület legismertebb teoretikusai gondolatainak fontos értelmezőjeként tartotta számon magát. Az analitikusnő még inkább aggódni kezdett, amikor azt hallotta, hogy kliense azzal vádolta kollégáit és a fakultás tagjait, hogy szándékosan akadályozzák őt karrierjében azzal, hogy plagizálják a gondolatait, kihagyják az ösztöndíjakból és hasonlókkal.
Az analitikusnő kezdett az üléseken azzal kapcsolatos kérdéseket föltenni kliensének, milyen érzései vannak doktori dolgozata és karriertervei vonatkozásában. A kliens rögtön védekezett ilyen témák megvitatása ellen; csak azzal az álom- és fantáziaanyaggal akart foglalkozni, melyet mindig magától hozott az analitikus órákra. Amikor az analitikusnő további nyomást alkalmazott annak érdekében, hogy rávegye kliensét, vizsgálja meg élethelyzetét és önmagáról alkotott gondolatait másokhoz való viszonyában, a látszólagos jó viszony hirtelen összeomlott. A kliens hideg dühvel támadt az analitikusnőre, azzal vádolta, hogy cserben hagyja őt, és közvetett utalást tett az analitikusnő és más fakultástagok vélt megegyezésére
A kísérlet, hogy kliensét más analitikushoz küldje, kudarcot vallott; a hölgy hidegen tájékoztatta az analitikusnőt, hogy az analízis már egy ideje véget ért, és ő csak az analitikusnő iránti részvétből folytatta az üléseket.

Más esetekben a grandiozitás csak a személyiség akut pszichózisban történő, súlyos összeomlásának előjátéka. Mindazonáltal a kliensek gyakrabban mutatják az Én-inflációnak legalábbis rövid megnyilvánulásait, melyek ugyan nyugtalanítóak, de nem nyilvánvalóan patologikusak. Az ilyen személyek gyakran foglalkoznak hivatásszerűen vagy mellékhivatásszerűen olyan területekkel, mint az orvoslás, a pszichiátria vagy a pszichológia, valamint olyan transzperszonális érdekterületekkel, mint az asztrológia, a gyógyítás, a testmunka és a misztikus diszciplínák. Azok az emberek, akik segítő foglalkozásokban tevékenykednek, különösen hajlamosak az Én-inflációra és olyan problémákra, melyeknek közük van a hatalomnak saját személyes jelentőségük érdekében történő fölhasználásához.
Nézetem szerint gyakran nem világos a bizonyítható Én-infláció és a tanítóként vagy gyógyítóként való optimális funkcionálás közti határvonal. Jungi nézőpontból - s talán minden nézőpontból - a transzperszonális történések kétélű kardként jelennek meg a pszichoterápiában: Nagy potenciált nyújtanak a tudat további növekedéséhez és fejlődéséhez, fogékony személyeket azonban könnyen arra is ösztönöznek, hogy az Én-felmagasztalás, a saját hatalmukkal másokat manipulálás, sőt paranoid és más pszichotikus állapotok rabjaivá váljanak. Ezért a terápia minden stádiumában rendkívüli fontosságú a kliens Én-funkcióinak gondos értékelése.
Komoly elővigyázatossággal kell kezelni mind a transzperszonális történések létének és jelentőségének tagadását, mind a velük történő túlazonosulást. Megfelel a jungi nézőpontnak és minden pszichoterapeuta számára kívánatos, hogy az emberi pszichikai funkcionálást paradox módon egyidejűleg progresszívnek és regresszívnek tekintse. A pszichoterápia művészete abban áll, hogy különbséget tudunk tenni a kettő között, és minden pillanatban ki tudjuk választani, melyik érdemli meg, hogy a terapeutikus beavatkozás gyújtópontjában álljon.

A pszichopatológia lényege

Azt lehetne mondani, hogy az analitikus pszichológia elsősorban a psziché növekedésének pszichológiája. Nyomon követi az individuális psziché, és mindenekelőtt az Én-tudat változásait a rajtuk „kívüli” elemekkel történő progresszív találkozásaikban. Más pszichodinamikai látásmódok az Én-nek a személyes tapasztalás organikus és szociális elemeivel való interakciójára koncentrálnak; a jungi felfogás ehhez hozzáfűzi az archetipikus természetű, személytelen elemekkel való interakció dimenzióját - azokkal a kollektív, univerzális elemekkel, melyek természetes adottságként jönnek számításba a történelem egy meghatározott pillanatában egy meghatározott emberi psziché aktualizálásához vagy konstellációjához. A jungi látásmód tehát az archetípusok elmélete révén objektív pszichológiai modellt állít fel, melynek segítségével rendezni, vizsgálni lehet, és értelmesnek fölismerni a transzperszonális történéseket.
A jungi pszichológia azt a felfogást képviseli, hogy a pszichopatológia a blokkolt, akadályozott vagy eltorzult pszichikai fejlődésből ered. Valamiképpen zavart szenvedett az Én-tudat meg a tudaton kívüli elemek kölcsönös asszimilációja és/vagy a tudat mozgása az Én-től az Önmagunk-ig vezető tengely mentén. Ez az zavar rendszerint a következő mechanizmusok egyikének a funkciója: Először is szó lehet az Én elégtelenségéről a tekintetben, ahogyan - az Én-struktúra gyöngesége miatt - a tudattalanból jövő inputokkal bánik, amint ezt a borderline- vagy pszichotikus állapotok példázzák. Másodszor lehet a konfliktus, a szorongás és/vagy a depresszió funkciója, melyet az Én konzervatív vagy defenzív magatartása okoz, ha olyan idegen, ismeretle elemekkel szembesül, melyek homlokegyenenest ellenkeznek saját magáról és a világról alkotott nézetével. Harmadszor a zavar lehet magának az Én defenzív rögzültségének a funkciója, ami Én-inflációhoz és azoknak a valódi transzperszonális minőségeknek a tagadásához vezet, melyek a pszichében mint egészben, és nem sajátosan az Én-ben lakoznak.
A második esetben egyfajta neurózisra kerül sor, vagy akutan, erős szorongás és más tünetek formájában, vagy lassabban, mint egy rögzült karakterneurózis vagy ún. karakterzavar növekvő elégedetlensége esetén. A harmadik mechanizmus az Én-infláció fönt leírt klinikai példáján válik világossá. Létének és legitimitásának külső fenyegtésére reagált az Én, amikor részlegesen tárgyiasult és részlegesen „magát tette Istenné”. Ezt az esetet a kapcsolatőrület tipikusan paranoid megnyilvánulásai kísérték; ez azt jelenti, hogy a kliens minden, az Én-jén kívüli eseményt - legyen az önmagán belül vagy kívül - az Én-je ellen irányulónak vagy azzal ellenségesnek érzékelt. Az Én-infláció tehát - a személytelen pszichikai elemek nem megfelelő asszimilációja a személyes identitásba - arra tett primitív kísérletnek tekinthető, hogy valaki defenzív módon birkózzék meg egy ilyen fenyegetéssel. A leírt esetben ez a kísérlet legalábbis részlegesen és időlegesen sikeres volt - a valóságos realitás és a megfelelő emberi kapcsolatok képességének számlájára.
A transzperszonális történések aktivizálódásának messze leggyakoribb előfutára a rögzült neurotikus konfliktus valamilyen formája. Ez abban mutatkozik meg, amit Jung a psziché kollektív aspetusa kompenzatórikus funkciójának nevezett, mely rendszerint álmokban nyilvánul meg:

Egy harmincötéves nő, aki nagyon ragaszkodott apjához, röviddel annak halála után jött terápiára. 
Meglehetősen mély és vigasztalhatatlan szomorúság tüneteit mutatta, és a terápia során sokféle módon állt ellen a terapeuta azon kísérleteinek, hogy apját „normális mértékre redukálja”. Megmaradt túldeterminált kötődése apjához, valamint makacs melankóliája. Apja nélkül sokszorosan semmminek látta önmagát, és apja miatti szomorúságát arra használta föl, hogy kitérjen saját forrásainak és lehetőségeinek megvizsgálása elől. Időlegesen egyértelmű hajlamot mutatott az öngyilkosságra, ami szinte fogható vágyként nyilvánult meg aziránt, hogy a halálban ismét egyesüljön a szeretett apával.
Sokat álmodott, és apjához kötődésének a terápia során bekövetkező, igen lassú és fájdalmas feloldódásának során egy sor eleven álom kínálkozott ahhoz, hogy tágabb perspektívában lássa helyzetét. Két ilyen álmát adjuk itt közre.
Az elsőben gyermekkorabeli házuk emeletén van, és kopogást hall a bejárati ajtón. Kinéz az ablakon, és azt látja, hogy apja áll az ajtó előtt; az valóban úgy fest, mint mindig, és aktatáska van a kezében. Az álmodó rendkívül boldog és azt gondolja, hogy apja végre visszatért hozzá. Lesiet és felrántja a ház ajtaját. Apja ott áll és a legmélyebb keserűség arckifejezésével tekint rá. Ő a karjaiba akar omolni, de apja egy gesztussal távoltartja és azt mondja: „Azért jöttem, hogy búcsút mondjak; a hegyeken túlra kell mennem, és neked hagynod kell, hogy elmenjek.” Apja megfordul, és a vállai fölött integet. Az álmodó igen magas, kék hegyláncot lát a távolban.
A második álomban az álmodó egy szép kertben van. Két gyönyörű lepke röpköd a közelében. Az első a füléhez röpül és azt suttogja: „A valóságnak sok formája van.” Aztán a második lepke lebeg oda és azt mondja: „És a halál nem az, aminek látszik.”

Ebben a példában az álomesemények feltűnően transzperszonálisak. A terapeuta úgy reagált, hogy segített kliensének egészen szó szerint tudomásul venni ezeket az álmokat, melyek közvetlenül szóltak túlságos kötődéséről apjához, és átfogóbb perspektíva után kívánkoztak. A kötődés maga egyfajta negatív Én-infláció volt, túlazonosulás a nő saját pszichéjében lévő, személytelen vagy archetipikus férfielemmel, azzal az elemmel, melyet apjának képe reprezentált. Ebben a példában maguk a transzperszonális események saját fenomenális „személyiségek” révén működtek, és a korábbi transzperszonális kötődés korrektívumaként cselekedtek. Úgy tűnik, maga a transzperszonális elem „hívta meg” az Én-tudatot arra, hogy áttörje saját kötődését és inflációját, tágabb perspektívát nyerjen, apját és annak halálát olyasminek ismerje föl, ami hatósugarát és következményeit tekintve messze meghaladja saját személyes igényeit.
Ebből a nézőpontból a pszichopatológia nemcsak a személyes történeti előfutárokból nyeri eredetét, hanem spontánul is felléphet az élet minden olyan pillanatában, amikor az ember képtelennek látja magát arra, hogy előre nem látott belső vagy külső eseményeket asszimiláljon. Például egy középkorú személy, aki korábban megfelelően funkcionált, és elegett tett a siker és az anyagi kielégülés követelményeinek, tisztázatlan depresszióval vagy félelemmel jöhet pszichoterápiára. Ebben az esetben az álomtartalom esetleg olyan erősen archetipikus témákat leplez le, mint a halál és újjászületés, vagy lemondás régi funkciómódokról az anyagi világban. Talán olyan új témák merülnek fel, amelyek spirituálisabbak, introvertáltabbak és tartalmilag olyan idegenek, hogy titokzatosnak vagy éppen elrettentőnek hatnak.
A pszichopatológiának jungi nézőpontból összességében az Én-beállítottságnak ama kísérlet során jelentkező diszfunkciójával van dolga, mely olyan tudattalan elemek felmerülésével foglalkozik, amelyeknek a belső és külső élethelyzet kontextusa adott formát. A jungi terapeuták általában azon a nézeten vannak, hogy az individuális életciklus bizonyos fázisai alkalmasak bizonyos személytelen, archetipikus elemekkel történő szembesülésre.
A szülői archetípusok azon aspektusai, amelyek nem öltöttek formát -vagy hogy Jung kifejezését használjuk: azok, amelyek nem „konstellálódtak” személyes tapasztalatok révén -, erőszakos vagy problematikus módon nyilvánulnak meg az Én-tudat számára gyermekkorban vagy a korai felnőttkorban. Azt kívánják, hogy további tapasztalatok révén formát öltsenek. Ez olyan, eltorzult szülői témák regresszív megnyilvánulásával egyidejűleg történik, melyek a személyes tapasztalás és a személyes tudattalan gátoltságából vagy beszűküléséből erednek.
Az élet második felében gyakran lépnek föl olyan archetipikus témák, melyek a spirituális értékek integrálását követelik. A terápiában ilyen témákkal végzett aktív munka nemcsak azokat a technikákat tartalmazza, melyeket azért alkalmaznak, hogy az Én-tudat figyelmét az archetipikus anyagra irányítsák, hanem az ilyen anyagnak az átvitelben és ellenátvitelben jelentkező megnyilvánulásait és feldolgozását is.
Természetesen tekintélyes átfedések vannak az élet első és második fele között. Általánosságban szólva azonban az élet első felének súlypontja rendszerint az autonómia, az Én-funkciók kifejlesztése és megerősítése, és az anyagi világgal való megbirkózás kérdésén nyugszik, az élet második feléé viszont az Én dezindentifikációján, valamint a spirituális és transzperszonális célokra történő koncentráláson. Ezért a jungi terapeuta elővigyázatos, ha olyan fiatal kliensre akad, aki erősen belebonyolódott a transzperszonális elemekbe, mielőtt személyes autonómiája és Én-integritása szilárdan kialakult volna.

A jungi irányultságú pszichoterápia lényege és funkciója

Ha a terápia során nyilvánvalóan regresszív elemek merülnek föl - amire tipikus esetben a terápia kezdetén vagy súlyos zavarok esetén kerül sor -, akkor a jungi irányultságú terapeuták reduktívan közelítenek a problémához, ahogyan minden más pszichodinamikus irámyultságú pszichoterapeuta is tenné, föltételezve természetesen, hogy a kliens kihallgatása és Én-erőssége megengedi az ilyen veszélyes beavatkozást.
Ám több okból is szükség van arra, hogy egyidejűleg meglehetősen folyamatosan figyeljünk a progresszív aspektusra; nevezetesen azért, hogy ellensúlyozzuk a reduktív eljárás korlátozó és depresszív hatását; hogy felismerjük a nyilvánvalóan értelmes transzperszonális eseményeket, amikor fellépnek; hogy előmozdítsuk a psziché veleszületett növekedési tendenciáját, és hogy a kliens Én-tudatának nagyobb funkcióarénát kínáljunk mint korrektívumot az Én-inflációhoz vagy a korlátozott identitáshoz. Az utóbbi fogalma az analitikus pszichológiában így hangzik: progresszió az Én-Önmagunk-tengely mentén, amiben az „Önmagunk” átfogóbb archetipikus valóságot jelöl, mint az „Egó” vagy „Én” (Edinger, 1972).
A psziché progresszív és transzperszonális elemeivel foglalkozás során a Jung szerint tájékozódó terapeuták a kölcsönös kibővítés módszerét használják, amely (ellentétben a szabad asszociációval) tartalmazza a terapeuta és a kliens közötti tudatos együttműködést. A két résztvevő együttműködő fáradozásai révén keletkező, meghatározott problémát körülölelő, tudatos képi elképzelések hozzájárulásainak az a rendeltetésük, hogy aktivizálják a tudattalan anyagot olyan szimbólumok formájában, melyek most a tudat rendelkezésére állnak további feldolgozásra. Itt meg kell jegyezni, a jungiánusok azt a felfogást képviselik, hogy a terapeuta aktív részvétele és együttműködése nincs szükségképpen szuggesztív hatással a páciensre, és hogy az effajta együttmunkálkodás nem feltétlenül erősíti meg az „átviteli gyógyítás” lehetőségét. Ha a terápia bizonyos fázisában mégis regreszzív elemek uralkodnak, és mindenekelőtt, ha főként hisztérikus és borderline-tünetek lépnek föl, a terapeuta amellett dönthet, hogy tekintettel a szuggesztív vagy az Én-t dezintegráló hatások valószínűségére, minimalizálja saját részvételét.
A jungi pszichoterapeuta számol azzal, hogy a klienssel folytatott munka során mind perszonális, mind transzperszonális elemek megnyilvánulnak. Az ilyen terapeuta természetesen behatóan foglalkozik a pszichoterápia szokásos jelenségeivel - a személyes átvitellel, az ellenállással, a katarzissal, az Én-erősség fejlesztésével és alkalmazásával, a karakterjegyek értelmezésével, az ösztön- és konfliktusanyaggal, a szokásos nehézségekkel érzelmileg fontos más emberekhez fűződő kapcsolatban és így tovább. Ez a terapeuta azonban éppen olyan nyitott arra a munkára, mely „nem-konstellált” archetipikus anyag (olyan tapasztalati potenciál, amely még nem öltött formát tényleges tapasztalás révén) felmerülésére irányul, és arra a munkára is, amely az Én-nek ezzel anyaggal kapcsolatos, ambivalens beállítottságával foglalkozik.
Ha személytelen, archetipikus anyag jelenik meg, a terapeuta  problémája nem egyszerűen az, hogyan viszonyuljon a regrediált Én-funkciókhoz. Az Én-állapotok külső vagy belső történésekre való tekintettel regrediálnak, s ezek a történések korábbi, gyermekiesebb, sztereotíp és korlátozott tudati síkokat eredményeznek. Ám a kliens egyidejűleg mégis képes lehet arra, hogy új magatartsámódot asszimiláljon, és ez magában foglalja ezeknek a korábban nem-konstellált archetipikus jelenségeknek az integrációját is. Ezért a pszichikai helyzetnek mindig van potenciálisan progresszív aspektusa. Ez a progresszív aspektus kiegészíti a regressziót, és értelmet ad neki. A terapeutának gyakran választania kell, hogy adott kliensének esetében regresszív vagy progresszív nézőpontból lép-e közbe. Az ilyen döntésektől válik a pszichoterápia éppúgy „művészetté”, mint amennyire tudomány.

Egy huszonötéves férfi jött terápiára ismételten felmerülő szorongások és arra való képtelenség panaszával, hogy „beindítsa” karrierjét egy olyan művészeti foglalkozásban, melyhez látszólag rendkívüli tehetsége volt. Szeretetreméltó volt, intenzív és beszédes, és az első tizenkét ülés nagyobbik részét arra használta fel, hogy eleven tartalmú, terjedelmes álmokat és megváltozott tudatállapotokról szóló történeteket adjon elő. Testen kívüli és álombeli tapasztalatok, meg spirituális kinyilatkoztatások tartoztak ide.
A terapeuta érdeklődéssel fogadta ezt az anyagot. Beavatkozásai támogatóak voltak, és magukban foglalták ennek az anyagnak az értelmezését is, hogy segítsen kliensének abban, hogy pszichológiai értelmet tudjon adni ezeknek a tapasztalatoknak. A tizenharmadik ülésen a páciens szokása szerint ismét egy sor ilyen tapasztalatról számolt be, amikor a terapeuta kihasználta rövid hallgatását arra, hogy visszatérjen valamire, amit a kliens az előző ülésen említett meg: „Tett már valamit annak érdekében, hogy új lakást találjon?” Ez a kliensnek arra a mellékes közlésére vonatkozott, hogy főbérlője felmondta jelenlegi lakását, és egy hónapon belül ki kell költöznie. A kliens meglehetősen zavarba jött ezekre a szavakra, és azt dadogta: „Nem, még nem jutottam hozzá.” Akkor a terapeuta emlékeztette kliensét arra, hogy a korábbi üléseken egy sor ilyen mellékes megjegyzést tett, melyek mind azt a benyomást keltették, hogy a kliens hétköznapi ügyei tekintélyes káoszról árulkodnak mind személyes, mind művészi vonatkozásban. A terapeuta aztán így szólt: „Tudja, Ön beszámolt nekem belső életének néhány tapasztalatáról, melyek nyilvánvalóan egy csomó energiát hordoznak magukban az Ön számára, és Önnek valamilyen értelmet kell adnia ezeknek. De kezdem azt kérdezni, vajon ezek a nagyszerű tapasztalatok nem az Ön ama részének funkciója-e, amely védekezik azellen, hogy megbirkózzék a normális élet dolgaival. Úgy fest az egész, mintha annyira el lenne foglalva ezekkel a tapasztalatokkal és annyira el lenne bűvölve tőlük, hogy egyszerűen nem képes megszervezni az életét.”
A fiatalember elképedt, egy darabig a padlót nézte, s végül azt mondta: „Tudja, igaza van. Életem során még sok időm lesz arra, hogy megtaláljam, milyen az, ha elhagyom a testemet. De igen hamar ki kell találnom, miért vagyok egyszerűen képtelen megtervezni és kivitelezni a dolgaimat.”

Ez az egyszerű példa illusztrálja azoknak a tényezőknek a komplexitását, melyek a terapeutikus folyamatnak még egy rövid tranzakciójába is belefolynak, mindenekelőtt pedig a transzperszonális tényezők „polivalens” használatát. Minden pszichoterápiában feladata a terapeutának, hogy kezdetben közvetlen kapcsolatot és jó viszonyt találjon kliensével; ez az előfeltétele annak, hogy a kliens később nyitott legyen olyan beavatkozásokra, melyek esetleg meglehetősen veszélyesek az Én-tudat viszonylag rögzült beállítottságára.
Ebben a példában a terapeuta affirmatívan reagált a kliens transzperszonális tapasztalatairól szóló beszámolóira. Szavainak értelme ez volt: „Az Ön tapasztalatai érvényesek és fontosak Önnek az Ön egyedülálló pszichikai realitásában. Hogy segíthessek Önnek, először oda kell lépnem, ahol Ön áll. Ha Ön azt tapasztalja, hogy elismerem tudatosságának ezt a síkját, akkor később talán eléggé fog bízni bennem ahhoz, hogy megvizsgáljuk annak a lehetőségét, más területeken és más módokon nem dolgozik-e Ön saját maga ellen.” Ez az „önmaga-ellen-dolgozás” magában foglalta azt, hogy a kliens negatív módon használt egy pozitív dolgot; éppen a transzperszonális megélés talentumát használta fel, hogy védekezzék annak tudata ellen, hogy nem akarta vállalni a felelősséget mindennapi életéért. E nem-akarás forrásának feltárására nem került sor az említett példában; ez megmaradt a következő ülések feladatának. De ezen az ülésen kezdett világossá válni nem-akarásának ténye, és annak lehetséges negatív összefüggése transzperszonális tudatállapotokra való hajlamával. Az ilyen nem-akarás és az ilyen összefüggés, hogy jungi nézőpontból fogalmazzuk meg, tipikus azokra a kliensekre, akiknek életét erősen kondicionálja a puer aeternus, az „örök gyermek” archetípusa.
A jungi pszichoterápia egyik központi vázlata a kiegyensúlyozottság - ebben az esetben a belső és a külső világ között. Ha a tudati változás nem ölt külső megnyilvánulást a tények világához való megváltozott viszonyban és fordítva, akkor nem történt olyan esemény, mely jelentőséggel bírna az individuális psziché számára.
Az, hogy a transzperszonális tapasztalatok általi elbűvöltséget és a tehetséget irántuk az Én elhárító manőverekhez használja fel, még nem teszi érvénytelenné magukat ezeket a tapasztalatokat; ám a transzperszonális történések „regresszív” vagy defenzív használata a terápiának ebben a pillanatában  nyilvánvalóan fontosabb volt a kliens számára, mint azok potenciális jelentősége. Azonkívül ezeknek a tapasztalatoknak a túlhangsúlyozása a hétköznapi realitások számlájára, valószínűtlenné teszi a transzperszonális történések hasznot hajtó integrációját. Hasonló példa lenne egy jelentős zenei tehetséggel rendelkező ember; ha hiányzik a képessége vagy motivációja arra, hogy megszerezze a kifejezéséhez szükséges képességeket, mit sem használ neki a talentuma.
Természetese sok olyan helyzet van, amelyben a transzperszonális történés funkciója nyilvánvalóan progresszív; ha tudatos előkészület történt rá, akkor potenciális áttörést jelent egy átfogóbb tudatállapot felé. Ehhez az előkészülethez valószínűleg hozzátartozik legalább bizonyos mértékű szenvedés, egyfajta kétségbeesés kifejlődése: Az alkalmazkodás és a dolgok szemléletének régi módszerei már nem kielégítőek. Ilyen példa azé a fiatal nőé, aki visszatérően a fehér virágról álmodott. Az ő esetében nyilvánvalóan korai volt a tapasztalat; tudatos beállítottsága még nem készült elő arra, hogy befogadja. [Visszatekintve azt is lehetne mondani, hogy ebben a sajátos esetben talán hasznos volt a kliens számára a női terapeutával végzett munka - tekintettel mindenekelőtt a férfi terapeutára való átvitel negatív minőségére, a esettörténetre és az álomtartalom női minőségére.] Ámbár úgy tűnik, hogy a tudattalan folyamat meglehetősen konstans módon kompenzatórikusan működik a tudat magatartásával szemben, ahogyan ebben az esetben is tette, mégis: amilyen mértékben „rögzült” marad a tudat magatartása, olyan mértékben betolakodónak fogja fel a tudattalan anyagot, és valamilyen módon kerüli.
A transzperszonális anyag asszimilálása akkor valószínűbb, ha egy sor körülmény egyre tarthatatlanabbá teszi a tudatos pozíciót. Ezt bizonyos mértékű pszichológiai tünetek kísérik, nevezetesen szorongás és/vagy depresszió, ezek sok lehetséges formájának egyikében vagy többjében. Azonkívül az Én-erősségnek olyannyira fejlettnek kell lennie, hogy valamiképpen lehetségessé váljék maguknak a tüneteknek az elviselése, és a tünetek elsősorban ne a konfliktus reflektálatlan kisüléseként jelenjenek meg.

Egy harmincnégyéves férfi jött terápiára, miután egy eleve tervezett és megbeszélt, pszichédélikus drogokkal végzett ülés mélyen megmozgatta, de bizonyos tüneteket is kiváltott, köztük a pánik határát súroló szorongásos rohamokat, alvási zavarokat és szélsőségesen eleven, olykor rémísztő álmokat. Kb. tizenöt hónapon keresztül rendszresen jött terápiára, melyen egy rendkívül nehéz gyermekkor és korai felnőttkor anamnézise állt a középpontban. Az eredeti drogtapasztalat mélyen spirituális „kinyilatkoztatással” kapcsolódott össze, melyet nem, lehetett jól artikulálni, és amelyet a negatív és rémísztő archetipikus képekkel való egyidejű konfrontáció eltakart.
A terápia során lassan eljutott odáig, hogy elválassza ezeket a negatív elemeket a megélt spirituális belátástól, mégpedig oly módon, hogy kapcsolatba hozta ezeket az elemeket saját múltjának azon tényleges tapasztalataival, melyek nyilvánvalóan ezt a negatív színezetet adták nekik. Ebben az időben a terapeuta nemcsak az anamnézisen dolgozott vele, meg azoknak az érzelmeknek a feloldásán, melyek a negatív személyes tapasztalatokhoz kötődtek, hanem folyamatosan arra is bátorította őt, hogy tudatosan tegyen különbséget az ilyen negatív tapasztalatok és ama mélyebb értelemben jelentős, spirituális képek között, melyek révén ezek a tapasztalatok érvényre jutottak.
A tünetek fokozatosan enyhültek és messzemenően eltűntek. Igen korán világossá vált a terápiában, hogy a páciens tekintélyes szívóssággal fogott az önmagán végzett munkájához, és olyan makacsságról tett tanúságot, mely lehetővé tette számára, hogy akkor is foglalkozzék az ilyen anyagokkal, amikor tünetei voltak. Ez a szívóssága a terápia egész folyamán megmaradt. A kliens akkor fejezte be a terápiát, amikor semmilyen további tünetek nem mutatkoztak; most a „saját szakállára” akarta folytatni ahelyett, hogy fenntartotta volna függőségét a terápiától.
Mintegy nyolc évvel később a kliens újból fölkereste a terapeutát. Nem voltak súlyos tünetei, hanem segítséget kért egy aktuális álomanyagával kapcsolatban, melyről úgy tűnt, élete és tudata további megváltoztatásának irányába mutat. Ez a „terápia” megszakításokkal ugyan, de folytatódott, és elérte az „egyenrangúak konzultációjának” minőségét, tehát már nem a kliens és a terapeuta közti függőségi viszony jellemezte, mint a megelőző terápiát.
A két terápia közötti években a kliens mind formálisan, mind személyesen folytatta saját továbbképzését, és emberként nyilvánvalóan elmélyült és kitágult. Most kész volt arra, hogy számításba vegyen a maga számára egy sor lehetőséget, köztük radikális változtatásokat foglalkozásában és pályafutásában, valamint jelentős személyes kapcsolatokba bocsátkozást, ami korábban nem sikerült neki.

Az Én-erősség, mely jelen esetben a makacs szívósság tulajdonságában nyilvánult meg, lényeges a transzperszonális anyag integrációja szempontjából. Más kliensek, akik ugyan hatalmas transzperszonális történéseknek voltak kitéve, de nem rendelkeztek elegendő Én-erősséggel, heves regressziót éltek meg, olykor a nyílt pszichózis kitöréséig, ami klinikai elhelyezést követelt meg.
Jung ismételten rámutatott arra, hogy a tudattalan aktivizálása mindig magában rejti annak a lehetőségét, hogy a transzperszonális anyag legyűri az Én-t (Jung, 1935). Minden pszichoterápiának szükségképpen része az Én-nel végzett munka. Egyes esetekben a pszichoterápia segít az Én-nek abban, hogy rugalmasabbá váljék a tudattalan képeivel és affektusaival szembeni, túlságosan szigorú és defenzív beállítottságának korrektúrájában; más esetekben türelmesen dolgozik az Én-funkciókon annak érdekében, hogy objektív önállóságot és több energiát adjon nekik, nehogy a tudattalan által fölvetett, szükségszerűen idegen lehetőségek legyűrjék őket.
Ennek az Én-nel végzett munkának a változásai alkotják a pszichoterápia magvát, de kihívását is. A pszichoterapeuta minősítése lényegileg attól függ, milyen ügyességről tesz bizonyságot a tekintetben, hogy munkájával változásokat hoz létre az Én-funkcióban. A pszichoterapeutának nemcsak a személyes és kollektív tudattalan psziché tipikus megnyilvánulásaiban kell jártasnak lennie, hanem több, mint jártasnak is a tudattalan és maga a tudat közti szubtilis és olykor veszélyes érintkezési helyet illetően.
A psziché folyamat; a „gyógyítás” nem feltétlenül érvényes és használható tervezet a pszichével végzett munkához. A pszichikai élet természete olyan, hogy folytonosan új problémák és új kérdések keletkeznek.
A kliens fönt említett visszatérése a terápiára, éspedig néhány évvel első tapasztalata után, megvilágítja ezt a pontot. Jóllehet sok pszichoterapeutikus kliens „páciensként” jön, azaz valamiféle tünetekkel, a tünetek kiküszöbölése nem feltétlenül jelenti a pszichoterápia végpontját. A tünetek annak jelei, hogy valaminek változásra van szüksége, és hogy ezzel a változásnak valamilyen ellenállás áll az útjában.
Ezért a pszichoterápia megfelelőbb célja lehetne, hogy elvezesse a klienst ahhoz a ponthoz a saját tudatában, ahol bizonyos értelemben saját terapeutája lehet. Még ezután is vannak olyan időszakok, amikor az individuumnak egy ideig ismét arra van szüksége, hogy egy másik ember személyesítse meg az „orvos” archetípusát. Mert a pszichoterapeuta ténylegesen „a lélek orvosa”, függetlenül attól, akar-e az lenni, vagy sem, mégpedig azért, mivel a psziché ezt megköveteli, és mindig akkor, amikor megköveteli.
Jungi nézőpontból tehát mindenképpen léteznek transzperszonális történések a pszichoterápiában; ezek saját, vitális realitással rendelkeznek, és tekintélyes energiával és hatalommal lehetnek ellátva. Ezért potenciáljuk van arra, hogy nagy haszonnal vagy nagy kárral járó pszichológiai hatásokat hozzanak létre. Magukban foglalják a tartós pszichikai növekedés és fejlődés lehetőségét; de el is áraszthatják a tudatot, és a stagnálás meg a halál peremére sodorhatják a személyes pszichikai életet. A jungi pszichoterapeuta tudja, munkájának nagy része arra irányul, hogy önmagát eszközként használja ahhoz, hogy az előbbit bátorítsa és előmozdítsa, az utóbbi lehetőségét pedig arra a minimumra korlátozza, amelyet a pszichoterapeutikus tranzakció két résztvevőjének sorsa megenged.

DEIKMAN.DOC

Arthur J. Deikman

SZUFIZMUS ÉS PSZICHIÁTRIA

A pszichiátriát mint tudományt a pszichikai szenvedés csökkentése és a pszichikai egészség előmozdítása felől definiálhatjuk. Mindmáig elsősorban a definíció első részével foglalkoztak. Sigmund Freud összegyűjtött művei Standard Edition-jének indexében a „neurózis” szónak több, mint 400 utalása van, míg az „egészség” még csak elő sem fordul (Strachey, 1961). Ez az egyensúlyhiány a kortársi szövegekben is jelen van. Ez érthető; a pszichiátria a zavart funkcionálással foglalkozásból eredt. Azt a kérdést: „Mi egy egészséges ember funkciója?” - mely szükségessé teszi a további kérdést: „Mi az emberi élet célja?” -, rendszerint nem teszik fel. Feltételezik, hogy az általános népesség hétköznapi aktivitásainak egyszerű megfigyelése válaszolja meg (Strachey, 1961).
Freud alkalmilag foglalkozott ezzel a kérdéssel késői, filozófiai írásaiban, de válaszának több köze volt a misztikus irodalomhoz, mint a modern pszichológiához: „Hozzátesszük, hogy (a kultúra) az Erosz szolgálatában álló folyamat, mely az elszigetelt emberi individuunokat, később családokat, aztán törzseket, népeket, nemzeteket nagy egységgé, az emberiséggé akar összefogni” (Murphy, 1958, 122. o.).
Minden aktivitásunk alapjául célok szolgálnak, melyek értelmet és irányt adnak fáradozásainknak. Az ember tanulhat, hogy ügyvéd legyen belőle, pénzt spórolhat, hogy autót vegyen magának, vagy szavazhat, hogy megválasszon egy politikust; mindezek a cselekmények valamilyen célból merítik életerejüket. Ha már nincsen cél, megszűnhetik az aktivitás. Ha így áll a dolog, mi akkor az emberi életnek mint olyannak a célja? Milyen válasszal rendelkezünk erre a kérdésre: „Miért létezem?” Kultúránkban ritkán kísérlik meg a közvetlen választ, de létezik közvetett válasz, mely implicit módon jelen van a tudományos publikációkban és abban a világnézetben, mely a tudományos tekintélyektől az általános népesség felé terjed. Vagy azt mondják nekünk, hogy a kérdés kívül esik a tudomány hatótávolságán, vagy azt, hogy a kérdés hamis, mivel az emberi faj véletlenül fejlődött ki egy önkényes univerzumban. A fizikus Erwin Schrödinger így nyilatkozott erről a problémáról:

A legfájdalmasabb összes tudományos vizsgálataink abszolút hallgatása az egész kiállítás értelme és hatótávolsága iránti kérdéseinkre. Minél figyelmesebben figyeljük meg, annál céltalanabbnak és ostobábbnak tűnik. Az a színjáték, amely köztudomásúlag lejátszódik, csak arra a szellemre vonatkoztatva nyer értelmet, amely szemléli. De amit a tudomány mond nekünk erről a viszonyról, az nyilvánvalóan abszurd: mintha csak éppen ez a kiállítás nemzette volna a szellemet, mely most szemléli ezt a kiállítást, és a szellem vele együtt múlik el, ha végül kihült a Nap, és a Föld jég- és hósivataggá változott” (Schrödinger, 1969, 149. o.).

Meg kell fizetnünk a tudomány e nem-válaszolásának az árát. A pszichiátria felismerte az „anómia” létét - az értelmetlenség, az embertársaktól való elidegenedés „betegségének” a létét. Az anómia a mélyen átérzett értelem hiányából ered. Kortárs tudományunknak kevés mondanivalója volt az értelemről magáról is; csak gyanította vagy abból indult ki, hogy az emberek feltételezik az értelmet, de nem fedezik fel. Hogy ez a feltételezés talán hamis és betegségkeltő, az olyan lehetőség, melyet számításba kell venni.
Lehetséges, hogy a legnagyobb probléma, amely előtt a pszichiátria áll, annak a megfelelő elméleti keretnek a hiánya, mely pácienseinek értelmet nyújthatna; e páciensek közül sokan nagy hendikeppel indulnak harcukba a neurotikus problémák legyőzésére, mivel az a gondolati kontextus, amelyben ők maguk élnek, sem értelmet, sem irányt, sem reményt nem kínál. Ez a kontextus egy rendezett, mechanikus, közömbös univerzum modern, tudományos világnézetéből ered, miszerint az emberek érdekes biokémiai jelenségként léteznek az univerzumban - de minden cél nélkül. A túlélés mint cél nem kielégítő. Mások túléléséért dolgozni és a szenvedést enyhíteni ugyan cél, de ez is elveszti értelmét szembesülve annak az emberi fajnak a képével, mely sehová sem tart és vég nélkül ugyanazt a mintát ismétli, hacsak nem még rosszabb a kép.
Az értelem kérdésének jelentősége olyan mértékben nő, amilyenben a saját halálunk egyre kevésbé elméleti kérdés és egyre valószínűbbé válik. Azok az életcélok, melyek a szerzésre irányulnak, akkor fölötte mulandónak tűnnek, hiszen a pénz, hírnév, szex, hatalom vagy biztonság semmilyen mértékű megszerzése sem tarthat vissza minket attól, hogy szüntelenül haladjunk a halál felé. Testünk öregszik és szellemünk egyre nyugtalanabbá válik keresve a választ a halál kérdésére. Ha a korábbi célok elveszítették jelentőségüket, az élet könnyen triviális események ömkényes következményének tűnhetik, és a keresés talán a legmélyebb kétségbeesésben vagy komor rezignációban végződik. A nyugtatók, az alkohol és a narkotikumok széles körű használata azzal a vággyal függ össze, hogy elnyomják a kétségbeesést és kitérjenek az értelem kérdése elől.
Az „egzisztenciális” kétségbeesés kultúrálisan annyira elfogadott, hogy gyakran egészségesként határozzák meg. Íme egy idézet az American Handbook of Psychiatry-ból:

Azok számára, akik az öregedési folyamat során bizonyos bölcsességet értek el, a halál gyakran az élet megfelelő eredményeként nyer értelmet. A természet eszköze ez, hogy biztosítsa az élet sokféleségét és a folytonos megújulást. A korok és erkölcsök változnak, de az öregek belefáradnak a vándorlásba; ideje, hogy mások folytassák, és az idős ember kész arra, hogy nyugodtan lépjen le a színpadról (Hunt és Ischaroff, 1975, 1166. o.).

Az értelem szavát követve tehát nem lenne szabad „kiabálva vagy nyüszítve” végeznünk, hanem a növekvő pszichikai kimerülés kómájában.
Konkrétan és találóan illusztrálja ezt a problémát az a dilemma, mely előtt sok pszichiáter áll. Egy, az American Journal of Psychiatry-ban nemrég megjelent cikk egy csomó hivatásos, 35-45 év közötti, többnyire pszichoanalitikus képzettséggel rendelkező terapeutával foglalkozott, akik csoportot alkottak; e csoport először kölcsönös szupervíziós munkát végzett, később megkísérelte, hogy vezető nélküli terápiacsoportként funkcionáljon. Amint kiderült, tagjai krízisben voltak:

Az általunk leírt csoport eredeti tagjai figyelemreméltóan homogének voltak összejöveteleik célját illetően. A tudatos ok az volt, hogy segítséget kapjanak a saját fejlődésük egyik fázisával, a midlife-krízissel való megbirkózáshoz. Az életnek arra a stádiumára utalunk ezzel, amikor az individuumban tudatosul, hogy idejének felét elhasználta, és foglalkozásbeli és magánéletének általános mintája vagy adott lefolyása világos előtte. Ebben az időszakban az embernek le kell mondania az élet kezdeti szakaszából való normális, mechanikus elhárító mechanizmusokról - a saját képességeibe vetett végtelen hitről és arról a meggyőződésről, hogy minden lehetséges. A jövő végessé válik. A gyermekkori fantáziák vagy teljesültek, vagy nem, és már nincs meg az az érzése, hogy mindenre van elég ideje. Az emberben tudatosul, hogy megfogyatkoznak majd energiái, testi és szellemi képességei. Az individuumnak a meghosszabításra és megőrzésre kell gondolnia, és már nem a terjeszkedésre. Világosan látóterébe kerül saját korlátozott élettartamának realitása, és az ember komolyan hozzálát az élet elmúlását feldolgozó gyászmunkához (uo., 1166. o.).

Az itt ajánlott „egészséges” beállítottságnak bizonyos, a mi kultúránkban uralkodó feltételezések következményeképpen a realitással: az ember korlátozott kapacitásával és az élet korlátozott értelmével való sztoikus és bátor szembesülésnek kellene lennie. Ebből a szemszögből azt mondhatnánk, az élet második felét arra kellene használnunk, hogy alkalmazkodjunk az individuális tudat végérvényes megszűnéséhez. Egy effajta célnak a kegyetlensége sejlett föl talán a szerzők előtt is, mivel aztán így teszik derűsebbé a képet:

Erikson fogalmaival kifejezve az individuumnak ebben az időszakban  azért kell küzdenie, hogy elérje az intimitást és a kreativitást, és elkerülje az elszigetelődést és a stagnálást. Ha elvégezte az elvesztett ifjúságot feldolgozó gyászmunkát és teljesen elfogadta az emberi szituáció realitásait, akkor a következő évek a fokozott produktivitás és kielégülés periódusát jelenthetik (uo., 1166. o.).

A „fokozott produktivitást” és a „kielégülést” azért hozzák föl, hogy kézenfekvővé tegyék: a negyvenéves kor után is jöhet még valami jó, csakhogy úgy tűnik, a lehetőségek inkább rezignációra szólítanak föl, mintsem vitalitásra és további növekedésre. A pszichiáterek gyakran képviselik az emberi életnek ezt a végső soron szűkös értelmét. Még Erikson viszonylag igenlendő írásai között is akad olyan, az Eight Stages of Man, amely magán viseli egy túlélési kézikönyv ismertetőjegyeit (Erikson, 1950).

Keleti kezdeményezések

Elletétben a mi tudományunkkal és pszichológiánkkal a keleti introspektív (misztikus) diszciplínák az értelemre és a célra koncentráltak, ám olyan stratégiát alkalmaztak, amelyben nem az értelem játssza a főszerepet a vizsgálat folyamatában. Olyan eljárásokat alkalmaztak, mint a meditáció, a bőjt, az éneklés és más gyakorlatok, melyek nyugaton nem szokásosak - éspedig egy olyan egész-jellegű stratégia részeként, melynek pontos mintái és tartalmai az individuum kivoltától és körülményeitől, meg attól a kultúrától függtek, amelyben tanították őket.
A keleti pszichológiai diszciplónák irodalma sajnos nem hozott nagy gyakorlati hasznot a kortárs nyugati olvasók számára. Az ilyen szövegek egyetemi tanulmányozása, úgy tűnik, sem a bölcsességet nem mozdítja elő, sem a személyiség funkcionálását nem javítja, és maguk az egzotikus gyakorlatok bonyolult, megbízhatatlan eszközöknek bizonyultak. Az olyan módszereket - mint például a meditációt -, amelyek egykor sajátos és egyénileg előírt fejlődési út részei voltak, most kiszakítják eredeti kontextusukból és fogyasztásra kínálják fel, mintha valami vitamin lennének, mely mindenkinek használ, nevetségesen olcsó és semmilyen mellékhatása nincs. Aki egy specializálódott technika e komponenseit alkalmazza, nagyobb nyugalomhoz, örömhöz és hatékonysághoz juthat - de nem növekedhetik bölcsességben. E komponensek a „Ki vagyok én?” kérdést  dogmák felmondásával, és nem megismeréssel válaszolják meg, és úgy tűnik, minden, talán kirakatba helyezett „boldogság” ellenére a személy esszenciális tudása változatlan marad. Másoknak kevésbé tesz jót a meditáció, és a spirituális praxis öltözetében szkizoid visszahúzódás, garndiozitás, hiúság és függőség virágzik. E technikák válogatás nélküli és megemésztetlen alkalmazásának talán legrosszabb kihatása az, hogy az emberek azt hiszik: az általuk érzett hatásokon lemérhetik a keleti ezoterikus tudományt. A végeredmény az, hogy ezek a véletlen kísérletezők igazolják és megszilárdítják szellemük börtönét, amelyből oly sürgősen meg kellene szabadulniok.
A probléma keresztje abban áll, hogy a modern nyugati módszereknek olyan eszközökre van szükségük, melyek sajátosan megfelelnek koruknak és kultúrájuknak. Jóllehet egy ilyen kijelentés a legtöbb ember számára tökéletesen bevilágító, ha orvosok vagy fizikusok kiképzéséről van szó, mégis úgy vélik, más a helyzet, ha a „spirituálisban” való kiképzésról van szó. Akkor kétezeréves programoknak és technikáknak kell alkalmasoknak lenniök erre a feladatra. Ténylegesen úgy fest a dolog, hogy annál inkább átveszik azokat, minél régebbiek és idegenebbek.

A szufizmus kezdeményezése

Az utóbbi időben néhány hagyományos módszer örvendetes módon a kortársi igényeknek megfelelő formában vált elérhetővé. Ezek a módszerek olyan gyakorlati hasznot kínálnak, mely mind a pszichiátria, mind a széles nyilvánosság számára érdekes; a „Miért vagyok?” kérdéssel foglalkoznak, de ezt egészen különleges módon teszik.

Miért vagyunk itt?

Amikor egy este az üres utcán ment, Naszrudin mullah azt látta, hogy lovascsapat közeledik feléje.
Fantáziája dolgozni kezdett; látta, amint foglyul ejtik és eladják rabszolgának, vagy bekényszerítik a hadseregbe.
Naszrudin elfutott, átmászott egy temető kerítésén, és befeküdt egy nyitott sírba.
A lovasok, tekintélyes utazók, csodálkoztak viselkedésén és követték őt.
Kinyújtózva és a félelemtől reszketve találtak rá.
„Mit csinálsz itt ebben a sírban? Láttunk elfutni. Segíthetünk valamiben?”
„Az, hogy fel tudtok tenni egy kérdést, még nem jelenti azt, hogy van rá közvetlen válasz”, mondta a mullah, aki most felismerte, mi történt. „Minden az álláspontotoktól függ. De ha mégis tudni akarjátok: Én miattatok vagyok itt, és ti miattam vagytok itt” (Shah, 1972a, 16. o.).

A „Miért vagyunk itt?” olyan tanító történet, melyet a szufizmus klasszikus irodalmából vettek át. Azért bocsátanak most rendelkezésünkre a modern olvasókhoz alkalmazott formában ilyen tanmeséket, hogy felkészítsék a nyugati intellektust annak megtanulására, amit meg kell tanulnia. Az olyan történetek, mint a „Miért vagyunk itt?”, mintákból vannak összeállítva, rétegről rétegre, és az olvasó mindenkori szintjén akarnak visszhangot kelteni. A tanmeséknek több funkciójuk is van. Azt a lehetőséget teremtik meg az emberek számára, hogy tudatosuljanak bennük viselkedés- és gondolkodási mintáik annak érdekében, hogy finomítsák érzékelésüket és a tanulás szempontjából hasznos beállítottságot fejlesszenek ki. Egyes történeteknek az is rendeltetésük, hogy azzal kommunikáljanak, ami az ember legmélyebb, legbensőbb részének számít. Metaforikusan kifejezve, mondják a szufik, a történetek kapcsolatot létesítenek a magasabb érzékelés folyamatosan létrejövő „szervével”, és egyfajta „táplálékot” nyújtanak, amely előmozdítja annak növekedését. Az utóbbi funkció különösen fontos; ez a kulcs a szufizmus lehetséges szerepéhez, s közben segít diagnosztizálni és végül meggyógyítani azt az alapvető betegséget, amelyben pszichiáterek éppúgy szenvednek, mint a pácienseik.
A szufizmust rendszerint a Közép-Kelet egyik misztikus vallásának tekintik. Idries Shah szerint ez a leírás félrevezető. Szufi-klasszikusokra történő részletes hivatkozással megállapítja, hogy a szufizmus módszer annak a magasabb érzékelési képességnek a kifejlesztésére, amely benne lakik az emberben, és amely döntő jelentőségű az ember boldogsága szempontjából.
A klasszikus szufi-tekintélyek tudományként jellemzik ezt a módszert abban az értelemben, hogy sajátos tudáshalmaz ez, melyet a tanító által ismert elveknek megfelelően alkalmaznak annak érdekében, hogy meghatározott és előre megmondható eredményt érjenek el. Ez az eredmény az a képesség, hogy az ember közvetlenül tudja (és nem érzékei vagy a szokásos intellektuális funkciók révén) az emberi élet értelmét és a szokásos történések belső jelentőségét. Az ebből adódó tudati változást az emberiség fejlődése következő lépésének tekintik, és ha nem tesszük meg ezt a lépést, akkor el kell pusztulnunk.
Normális esetben nem feltételezzük, hogy a normális érzékelés területe annyira korlátozott lehetne, hogy kizárja a realitás egyik jelentős dimenziójának megtapasztalását, nevezetesen azét, amellyel a misztikus diszciplínák foglalkoznak. A szufik szerint az értelem éppenséggel effajta érzékelési probléma.
E probléma biológiai nézőpontú illusztrációját C.F. Pantin adta:

Az efféle viselkedésanalízis veszélye - melynek magam is áldozata lettem - abban áll, hogy oly tökéletesnek hat. Ha az ember nem elővigyázatos, megeshetik, hogy beképzeli magának: a tengeri viaszrózsa egész viselkedését igen egyszerű reflexekkel meg lehet magyarázni - akárcsak az érme hatását egy automatában. De teljesen véletlenül fölfedeztem, hogy a reflexeken kívül még egy egész csomó célirányos viselkedés létezik, amelyek a viaszrózsa spontán aktivitásával függnek össze, és amelyekről egyszerűen semmit sem tudunk. (Ez a viselkedés ténylegesen túl lassú volt ahhoz, hogy észrevehető legyen; annak idején érzékelési spektrumunkon kívül feküdt.) (Greene, 1969, 60. o.)

Hasonlóképpen lehetséges, hogy az emberi élet célja kívül fekszik egy átlagos személy érzékelési spektrumán. A szufizmus célja ennek a spektrumnak a bővítése, a „látás” lehetővé tétele.
A szufik azt állítják, az emberiség azért „beteg” pszichikailag, mert az emberek nem érzékelik, kik ők valójában és milyen szituációban vannak. Tehát „vakok” vagy „alszanak”, mivel rejtőző magasabb képességük alulfejlett - részben azért is, mivel teljesen elfoglalja őket az, hogy alacsonyabb képességeiket a hiúság, a sóvárgás és a félelem tárgyainak szolgálatába állítsák. A szükséges érzékelés kifejlődését „felébredésnek” nevezik; az érzékelést magát „tudásnak” hívják. Gyakran mondják, hogy az emberiség felébredésének tudománya már sok évezred óta adva van, de a folyamat és az általa hozott tudás természete miatt, és részben az általa kiváltott ellenállás miatt ingadozott e tudomány terjedése a történelem folyamán, és sosem került rá sor nagy mértékben (Shah, 1971b, 23. o.).

Rádiók

Jártam egyszer egy bizonyos országban, ahol az őshonos emberek még sosem hallották azokat a hangokat, melyeket egy rádióvevő bocsát ki. Egy tranzisztoros készüléket kellett volna megkapnom, s amíg megérkezésére vártam, megpróbáltam leírni nekik. Az általános hatás abban állt, hogy a leírás egyeseket elbűvölt, másokat feldühített. Egy kisebbség irracionális gyűlöletet fejlesztett ki a rádiók iránt.
Amikor végül bemutattam a készüléket, az emberek nem tudták megkülönböztetni a hangszóróból jövő hangot valamelyik, a közelben tartózkodó ember hangjától. De végül sikerült nekik, úgy, ahogyan mi fejlesztjük ki a szükséges megkülönböztetési képességet.
És amikor utólag megkérdeztem őket, valamennyien megesküdtek arra, hogy amit a rádiók mégoly alapos leírásának segítségével elképzeltek, az nem felel meg a valóságnak (Shah, 1972c, 13-15. o.).

Ha a „rádiókészülék” szót felcseréljük az „intuíció” szóval, talán világossabbá válik az analógia értelme. Mindenesetre a szokásos intuíciót a szufik ama magasabb formájú intuíció alacsonyabb fokú imitációjának tekintik, amellyel a szufizmus foglalkozik. Első lépésben mindazonáltal hasznos lehet, ha átgondoljuk a szokásos intuíció helyzetét a tudós aktivitásában, hogy megvilágítsuk a szufi-pozíció praktikus realitását.
Noha a tudományos módszert úgy tanítják, mintha tények plusz logika egyenlő lenne a felfedezéssel, azok, akik komolyan foglalkoztak a felfedezések létrejöttével, más eredményekre jutottak. A Nobel-díjas Wigner Jenő azt mondja:

A természeti törvények felfedezése először is és mindenekelőtt intuíciót kíván meg, képek koncipiálását és nagy számú tudatalatti folyamatot. Ezeknek a törvényeknek az alkalmazása és igazolása más dolog... A logika az intuíció után jön (Greene, 1969, 45. o.).

A tudományos felfedezés folyamatáról Polányi készített alapos és részletes tanulmányt (1958). Tudósok arról szóló leírásait vizsgálta meg, hogyan jutottak el a maguk „áttörésével” a valóság új látásmódjához. Ahogyan Wigner, ő is megállapította, hogy a logika, a tények és az értelem az utolsó helyeket foglalták el - elsősorban egy másik megismerési csatornát használtak. Mivel a normális szótárban nincs szó erre a csatornára, analógiát használt a leírására:

Tudjuk, hogy a tudós problémákat teremt, sejtései vannak és - fölbátorodva előzetes sejtésein - annak keresésére indul, ami igazolhatná ezeket a sejtéseket. Általában egy elmélyülő koherencia érzései kormányozzák ezt a keresést, és ezeknek az érzéseknek jó esélyük van arra, hogy helyesnek bizonyuljanak. A dinamikus intuíció erejét ismerhetjük fel itt. Ennek a mechanizmusnak az erejét egy analógiával világíthatjuk meg. A fizika potenciális energiáról beszél, amely akkor szabadul fel, ha egy súly lesiklik egy dőlt felületen. Keresésünket, mely egy mélyebb koherenciára irányul, egy ilyen potenciális erő vezérli. Úgy érezzük a mélyebb belátás irányába tartó hajlásszöget, ahogyan érezzük azt az irányt, amely felé egy súlyos tárgy vonzódik egy meredek lejtőn. Ez a dinamikus intuíció irányítja a felfedezés keresését (Greene, 1969, 60. o.).

A szufik nemcsak azt állítják, hogy az embereknek többre van szükségük irányításukhoz, mint intellektusra és emócióra, hanem azt is, hogy ez a két „szolga” az „úr” távollétében átvette a házat, és megfeledkezett tulajdonképpeni funkciójáról.

A szolgák és a ház

Élt egyszer egy bölcs és barátságos ember, akinek nagy háza volt. Élete során gyakran kellett hosszabb időre elmennie. Amikor ezt tette, rábízta a házát a szolgáira.
Ezeknek az embereknek az egyik ismertetőjegye az volt, hogy feledékenyek voltak. Időről időre elfelejtették, miért vannak a házban; így mechanikusan teljesítették feladataikat. Máskor azt gondolták, nem úgy kell csinálniok a dolgokat, ahogyan meghagyták nekik, hanem másképp. Amiatt történt ez, hogy szem elől veszítették funkciójukat.
Egyszer, amikor az úr hosszú időre távol volt, a szolgák új generációja nőtt fel, melynek tagjai azt gondolták, hogy valójában övék a ház. Mivel azonban közvetlen környezetük korlátozta őket, azt gondolták, hogy paradox helyzetben vannak. Olykor például el akarták adni a házat, de nem találtak vevőket, mivel nem tudták, hogyan fogjanak hozzá. Máskor emberek jöttek, hogy a ház eladása iránt érdeklődjenek és megnézzék a birtokleveleket, de a szolgák, mivel semmit sem tudtak az okmányokról, azt gondolták, hogy ezek az emberek bolondok és egyáltalán nem valóságos vevők.
Paradox volt az a tény is, hogy az élelmiszerek továbbra is „titokzatos” módon jelentek meg a ház számára, és ez a gondoskodás nem illett ahhoz a feltételezéshez, hogy a lakók maguk felelősek az egész házért.
A ház vezetésére vonatkozó útmutatások ott voltak hátrahagyva az úr lakásában, hogy a szolgaszemélyzet felfissíthesse emlékezetét. De az első generációk után ezek a termek oly szentek és sérthetetlenek lettek, hogy senkinek sem volt szabad belépnie, és egyre inkább áthatolhatatlan titoknak számítottak. Egyesek tényleg úgy vélték, egyáltalán nem is léteznek, noha láthatták az ajtajaikat. Mégis kijelentették, ezek az ajtók valami mások, nevezetesen a fali dekoráció részei.
Ez volt a ház szolgaszemélyzetének az állapota; azé a személyzeté, mely sem át nem vette a házat, sem eredeti kötelességéhez hű nem maradt (Shah, 1970a, 211-212. o.).

A szufik fejtegetik, hogy az ember magasabb képességének kifejlesztése a maga szigorú követelményeit támasztja: alkalmas tanítványok megfelelő előkészülete, a helyes tanulási szituáció és egy tanító aktivitása - olyan tanítóé, aki elérte a célt, és ennek a különleges tudásnak a segítségével abban a helyzetben van, hogy a mindenkori kultúra, a mindenkori történelmi periódus és a mindenkori személy igényeinek megfelelően tud tanítani. E követelmények miatt nem használnak mértékül sem szilárd dogmát, sem szilárd technikát: A forma csak hordozó, és folytonosan változik.

Minden vallási ábrázolás többé-kevésbé eltorzult válfaja az egyetlen igazságnak. Ez az igazság különböző emberekben nyilvánul meg, akik féltékennyé válnak rá, anélkül hogy felismernék, hogy az igazság megnyilvánulása az ő igényeiknek felel meg. A különböző közösségek szellemének különbözősége miatt nem lehet ugyanabban a formában továbbadni az igazságot. Nem lehet átértelmezni, mivel újra kell nőnie (Shah, 1970b, 264. o.).

A szufik tehát megkülönböztetik tudományukat a hagyományos vallásoktól, legyen szó a kereszténységről, a zsidóságról, a buddhizmusról, az iszlámról vagy a hinduizmusról, mivel az ilyen vallások bizonyos rituálék, formák, gyakorlatok és dogmák körül szilárdultak meg, melyeknek a kontextust és az individuális különbségeket figyelmen kívül hagyva mindenki számára érvényeseknek kell lenniök. Idries Shah szerint még szufi-rendeknek nevezett szervezetek is áldozataivá válhatnak e „papsággá és tradícionalizmussá történő kristályosodásnak”. „Az eredetileg szufista csoportosulásokban, melyekben ez a megkövesedés ténylegesen bekövetkezett, a szufi-anyagok mechanikus használatához való ragaszkodás intést jelent az odaforduló szufi számára, hogy az ilyen szervezet <csatlakozott a világhoz>„ (uo., 259. o.).
Magának a pszichiátriának a területén is akadnak példák erre a problémára. Freud korában például a Bécsi Kör nyitva állt mindenki számára, akiben elég érdeklődés és képesség volt ahhoz, hogy részt vegyen benne, teljesen függetlenül attól, milyen formális fokozattal vagy címmel rendelkezett. Ma az American Psychoanalytic Institute senkinek sem biztosít teljes jogú tagságot, akinek nincsen orvosdoktori címe, jóllehet ennek a címnek a szükségessége aligha állapítható meg a pszichoanalízis elmélete és gyakorlata szempontjából. Úgy tűnik, a megkeményedés és megmerevedés hasonló folyamata minden emberi szervezetbe behatol. Ha ezt fejünkben tartjuk, megérthetjük a szufizmus ama megállapítását, hogy a vallások eredetileg az érzékelés magasabb formájának kifejlesztésére építettek, de azután kikerülhetetlenül megmerevedtek, elveszítették azt a képességüket, hogy így funkcionáljanak, és most archaikus struktúrákként állnak fenn továbbra is, mint üres burkok, melyek csak arra szolgálnak, hogy szociális és emócionális igényeket elégítsenek ki. Azonkívül a szufik túlnyomóan emócionálisnak és csekély gyakorlati jelentőséggel bírónak tekintik a legtöbb „misztikus tapasztalást” - leszámítva azt a káros kihatást, hogy az embereket arra ösztönzik, hogy „spirituálisoknak” tartsák magukat anélkül, hogy azok lennének. Ilyen esetekben az önbecsapás működik, és elzárja az utat a magasabb érzékelések kifejlődéséhez.

Furcsa felindulás

Száhl Abdullah egyszer egy vallási összejövetelen a heves felindulás állapotába került, s ez testileg is megnyilvánult.
Ibn Szálim azt mondta: „Miféle állapot ez?”
Száhl azt mondta: „Ez nem erő volt, amely belém szállt, ahogyan te véled. Ellenkezőleg, a saját gyöngeségemre kell visszavezetni.”
Mások, akik jelen voltak, megjegyezték: „Ha az gyöngeség volt, akkor mi az erő?”
„Az erő akkor van jelen”, mondta Száhl, „ha valami ilyesmi föllép, de a szellem és a test ebből nem mutat semmit” (uo., 182. o.).

A közönséges ember, mondják, zűrzavartól vagy „alvástól” szenved, mivel hajlik arra, hogy megszokott gondolkodási és érzékelési mintáit használja, ha meg akarja érteni életének értelmét, és el akarja érni annak beteljesedését. Következésképpen korlátozott a realitástapasztalása, és ez veszélyes, mivel ritkán van ennek tudatában. A szufik azt állítják, hogy az ember érzékelőképességének feléledése nemcsak a boldogsága szempontjából döntő, hanem mostani létfázisának főcélja is - evolúciós feladata. Rumi, a nagy szufi-költő ezt világosan kimondta:

Ez a feladat

Kötelességet kell teljesítened. Tégy minden mást, tégy számtalan dolgot, töltsd ki egész idődet, és mégis elpocsékoltad minden idődet, ha ezt a feladatot nem hajtod végre (uo., 110. o.).

Meddig jutottál!

Eredetileg agyag voltál. Ásványból aztán növény lettél. A növényből később állat lettél, az állatból pedig ember. Ez idő alatt az ember nem tudta, hová megy, mégis hosszú utazásra küldték. És még száz különböző világon kell keresztülmenned (uo., 102. o.).

A szufik szerint az ember csak az érzékelés kifejlesztésének eredményeképpen létrejött tudással ismerheti fel az emberi élet értelmét: az egyes ember életének egyedi történéseiben éppúgy, mint az emberi faj sorsában.

A viharok városa

Volt egyszer egy város. Ugyanolyan város volt, mint az összes többi, leszámítva azt, hogy szinte állandóan viharokba burkolózott.
A lakosok szerették városukat. Természetesen alkalmazkodtak klímájához. Minthogy állandóan viharok közepette éltek, többnyire nem vették észre a mennydörgést, villámlást, esőt.
Ha valaki utalt a klímára, udvariatlannak vagy unalmasnak tartották őt. A viharok végül is hozzátartoztak az élethez, vagy nem? Így ment tovább az élet sok évszázadon át.
Minden szép és jó lett volna, ha egy dolog nem lett volna: Az emberek nem alkalmazkodtak teljesen a viharos klímához. Ennek következtében félénkek, ingatagok és gyakran felindultak voltak. Minthogy emberemlékezet óta nem ismertek más lakhelyet, a viharok nélküli városok számukra a folklórba tartoztak, vagy bolondok agyrémei voltak.
Két kipróbált receptjük volt, melyekkel egy időre el tudták felejteni problémáikat: Változtatásokat hajtottak végre és kényszeresen törődtek a vagyonukkal. A népesség egy része a történelem minden pillanatában a változtatásokra fordította figyelmét, más része a vagyon valamilyen formájára. Boldogtalanok csak azok voltak, akik e kettő közül egyiket sem csinálták.
Ömlött az eső, de senki nem tett ellene, mivel ez nem volt elismert probléma. A nedvesség probléma volt, de senki sem hozta összefüggésbe az esővel. A villámok tüzeket okoztak, ami problémát jelentett, de ezek a tüzek közös ok nélküli, elszigetelt eseményeknek számítottak.
Önök talán sajátosnak tartják, hogy ilyen sok ember ilyen hosszú időn keresztül ilyen kevetset tudott.
De közben elfelejtjük, hogy összehasonlítva az információk mai állásával, a történelem legtöbb népe szinte semmit sem tudott bármiről is - és hogy magát a mai tudásunkat is naponta módosítják, vagy éppenséggel helytelennek ismerik fel (Shah, 1972b, 140-141. o.).

A pszichoterápia legnagyobb része a neurotikus cselekvést formáló fantáziák feltárására, valamint a vágyak és félelmek közti, azon konfliktusok megvilágítására és feloldására koncentrálódik, melyek ismétlődő, önállósuló viselkedésmódokhoz vezetik az embereket, s rendszerint ezek miatt jönnek terápiára. A pszichoterápia eme funkciói szükségesek és fontosak. De jóllehet a neurotikus problémák megoldása az egyes ember számára szükséges első lépés lehet, nem mértéke az egészségnek vagy az ember fejlődési lehetőségének. Freud modellje az emberről mint olyan organizmusról, amely a feszültségek feloldására törekszik, és kényszerítve van arra, hogy kompromisszumot munkáljon ki az ösztönök, az értelem és a társadalom között, magát a legsikeresebb közvetítőt is az elszegényedés pozíciójába helyezi, amely a maga módján éppoly patologikus, mint a diagnosztikai kézikönyvben felsorolt összes többi betegség. Ez abból fakad, hogy a szokásos pszichiátriai egészségkonceptus steril és szűk.
Még a kortársi pszichológiák „leghumanistábbjainak” - melyek elvben egyforma figyelmet fordítanak arra, ami az emberi tapasztalásban játékos, kreatív és „spirituális” - sincs világos konceptusuk a probléma természetéről, és alig van javaslatuk annak megoldására. „Önmegvalósítást” tanácsolnak, de nem mondják meg kifejezetten, mi az az Önmagunk, amelyet meg kell valósítani, és miben állhatna ez a megvalósítás.
Mindezek a terápiák és elméletek egy csónakban eveznek, mivel osztják azokat az alapvető beszűkítő feltételezéseket az emberről, melyek kultúránk fundamentumát képezik. Anélkül hogy észrevennék, hozzájárulnak ahhoz, hogy fennmaradjon az az érzékelési hiányosság, amely az emberiség alapvető hibás funkciója és a fő akadálya azon magasabb képességek kifejlődésének, melyekre szükségünk van. Ebben az értelemben a pszichiátria - akár neurokémiai, akár pszichoanalitikus, akár a kettő kombinációja - örökössé teszi az értelem nélküliség és az emberi fejlődés stagnálásának endemikus betegségét; nincs gyógyszere arra a kultúrális ínségre, mely megnyomorítja az embereket. Ezzel annak a „midlife-krízisben” lévő pszichiátercsoportnak a dilemmájához érkezünk, melyről korábban már említést tettünk. E csoport megvilágítja a szóban forgó pontot. Tudományuk ugyanannak a zárt térnek a foglya, amelyben résztvevői maguk is találhatók; ténylegesen hozzájárul az ajtó bezárásához. A pszichoanalitikus elmélet, egy zseni mesterműve, olyan hatalmas és átfogó, hogy úgy tűnik, minden jelenséget tartalmaz falain belül; védelmezői megszerették városukat - a viharok ellenére -, és szinte sosem kényszerülnek arra, hogy újraértékeljék világukat.
Mindenesetre az egzisztencializmus segített néhány pszichiáternek, hogy egyszer szemügyre vegye azt az alapot, amelyen foglalkozását gyakorolja. Rychlak írja összefoglalólag az American Handbook of Psychiatry-ban: „Az elidegenedés témájára építve, melyet először Hegel vezetett be, s melyet aztán Kierkegaard művei népszerűsítettek, az egzisztencialisták azt az érvet képviselik, hogy a tudománynak az objektív mérésre, ellenőrzésre és részletes, nem-teleologikus leírásra irányuló hajlama révén az ember elidegenedett igazi (fenomenális) természetétől” (Rychlak, 1964, 162. o.). Az egzisztencializmus által a cél és az értelem olyan szószólókhoz jutott, mint a pszichoanalitikus Avery Weisman: „A pszichoanalízis egzisztenciális veleje az, ami az értelem és a lét magvaként - bárhogyan fogalmazódjék is meg ez - képes helytállni mind az élettel, mind a halállal szemben. Amíg a pszichoanalitikus ezt nem fogadja el a maga kikerülhetetlen realitásaként, olyan, mint az az ember, aki éjszaka egy idegen városon halad keresztül” (Weisman, 1965, 242. o.). De hogyan képes megtalálni az értelem e megvát, vagy éppenséggel elfogadni? Midlife-krízisben lévő pszichiátercsoportunk nem rendelkezik ezzel az értelemmaggal, mivel az hiányzik abból az egész diszciplínából, melyet gyakorol és tanít. A pszichiátria nem foglalkozhatik az értelem kérdésével, mivel az emberről alkotott konceptusa korlátozott, és mivel nem ismeri a kívánatos eszközöket ahhoz, hogy kifejlessze az értelem érzékelésének képességét.
Ezzel szemben a szufizmus abban látja feladatát, hogy kifejlessze az ember magasabb érzékelési képességét, „tudatos evolúcióját”. A szufi-tekintélyek szerint mindig is létezett annak tudása, hogyan lehet ezt végbevinni. Virágzott a középkori iszlámban, melyben használatba jött a szufisz fogalma, de más neveken már évszázadokkal korábban ismert volt. A szufik ugyanazon alapvető folyamat tanítójának tartják Mózest, Krisztust és Mohamedet; külső formáik és az általuk használt eszközök különbözőek voltak, de belső aktivitásuk ugyanaz volt. Azok a hagyományos formák, melyeket ma magunk körül látunk, egy olyan tudomány maradványainak számítanak, melynek eredete az emberi történelem kezdetére nyúlik vissza. A probléma abban rejlik, hogy kondícionálva lettünk arra, hogy a „felébredést” vegetárius diétával, énekléssel, szüzességgel, eksztatikus tánccal, csakrákról, koanokról és mantrákról való meditációval, szakállal, köntösökkel és ünnepi arckifejezésekkel asszociáljuk - mivel egykor vitális rendszerek mindezen ismertetőjegyeit úgy őrizték meg és tisztelték, mintha még mindig el tudnának vezetni minket az eredeti célhoz. A részeket vagy a részek egy gyűjteményét tévesen az egésznek tartjuk. Ez olyan, mintha egy földön fekvő autóajtót az „automobil” címkével látnánk el, és reményteli utazók buzgón nyitogatnák és csukogatnák ennek az ajtónak az ablakát abban a várakozásban, hogy egy távoli városba fogja szállítani őket.
Meditáció, aszkézis, speciális diéta és hasonlók - mindezeket olyan technikai előkészületnek kellene tekinteni, melynek egykor sajátos helye volt az individuum számára előírt koherens rendszerben. Ha a tanító helyesen alkalmazta őket, akkor egy időtlen tartalom időhöz kötött edényét képezték. Ma sok, „spirituális” címkével ellátott, régi és üres tartály borítja a vidéket. Ezeknek az integrálatlan formáknak a bevezetése és használata inkább eredményezi az intézmények és a szokások halhatatlanságát, mint ezen aktivitások jelenbeli hasznát.
A szufik azt állítják, hogy mindezen zűrzavar ellenére a „tudatos fejlődés” tudománya továbbra is fennáll egy jelenkori formában, láthatatlanul azok számára, akik a hagyományosat várják. „Szólj mindenkihez a felfogóképessége szerint”, hangzott Mohamed egyik mondása (Shah, 1968, 18. o.). Idries Shah megállapítja, hogy ő egyike azoknak, akik ma megszólítják a modern embert, mind Keleten, mind Nyugaton, éspedig oly módon, amely megfelel olyan emberek nevelési feladatának, akik nem ismerik fel, milyen sokat kellene tanulniok. R.L. Thomson erre megjegyzi: „A szufik művének megközelítése oly problematikus, hogy Idries Shah alapvető fáradozásai ténylegesen szükségesnek tűnnek. A lingvisztikára és a történelemre épülő akadémiai kezdeményezése kevéssé hasznos” (1973, 7-9. o.).
Idries Shah írásainak legtöbbje olyan tanmesék gondosan válogatott és fordított csoportjaiból áll, melyek közé az általam idézettek is tartoznak. Fordításai rendkívül világosak és a modern olvasó számára felfoghatóak. A történetek olyan sablonokat kínálnak, melyekkel megvizsgálhatjuk viselkedésünket. Elfogadjuk őket, mivel annyira csalókán személytelenek; a szituációkat valaki más történeteként jelenítik meg. A történet elsurran éber elhárító mechanizmusaink mellett, és szellemünkben raktározódik addig a pillanatig, amikor gondolkodásunk vagy szituációnk megfelel a sablonnak. Akkor hirtelen átugrik a tudatosságba, és mint valami tükörben „látjuk” annak formáját és értelmét, amit éppen teszünk. Az analógiaforma képes kikerülni a racionális gondolkodásunkkal történő kategorizálást, és elérni a szellem más szektorait.

A minta

Megkérdeztek egy, a naqhsbandik rendjéből való szufit:
„Rendetek neve szó szerint azt jelenti: <A mintarajzolók>. Miféle mintákat rajzoltok, és mire jók azok?”
Ő azt mondta:
„Sok mintát rajzolunk, és ezek rendkívül hasznosak. Íme egy parabola egy ilyen formáról: Egy bádogos, aki igazságtalanul ült börtönben, engedélyt kapott, hogy a felesége bevigyen neki egy maga által szőtt szőnyeget. Napról napra a szőnyegre vetette magát, hogy elmondja imádságait, s egy idő után azt mondta börtönőreinek:
<Szegény és reménytelen vagyok, titeket pedig szánalmasan fizetnek. De én bádogos vagyok. Hozzatok nekem bádogot és szerszámokat, és kis használati tárgyakat fogok előállítani, melyeket ti eladhattok a piacon. Ebből hasznunk lesz.>
Az őrök egyetértettek vele, és valóban mind a bádogos, mind ők nyereségre tettek szert. Abból vásároltak maguknak élelmet és vigaszt.
Aztán egy napon, amikor az őrök a cellába léptek, az ajtó nyitva állt és a bádogos eltűnt.
Sok évvel később, amikor bebizonyosodott ennek a férfinek az ártatlansága, az a férfi, aki börtönbe juttatta őt, megkérdezte tőle, hogyan menekült meg, milyen varázslatot használt. Ő azt mondta:
<Minden a minták kérdése, és a mintákban lévő mintáké. A feleségem szövőnő. Megtalálta azt az embert, aki a cellaajtó lakatját készítette, és megkapta tőle a mintát. Ezt beleszőtte a szőnyegbe, mégpedig azon a helyen, ahol a fejem naponta ötször érintette az imádságban. Én bádogos vagyok, és ez a minta úgy festett számomra, mint egy lakat belseje. Kigondoltam a tervet azokról a használati tárgyakról, hogy megkapjam az anyagot, melyre a kulcskészítéshez szükségem volt - és elmenekültem.>„
„Ez”, mondta a naqshbandi szufi, „egyik módja annak, hogyan szabadulhat ki az ember fogságának zsarnokságából” (Shah, 1972c, 176. o.).

Az effajta tanmesék olyan szerszámok, melyek felhasználójuk motivációjától, vagy annak képességétől vagy ügyességétől függenek. Növekvő hozzáértéssel a szerszámokat finomabb és mélyebb munkára lehet használni. Minél inkább megismeri és használja őket valaki, annál figyelemreméltóbbnak tűnnek. Hitelessé teszik Idries Shah megállapítását, hogy a szufizmus olyan tudomány, amely határai közé zárja a modern pszichológiát is, egyúttal azonban meghaladja azt. Azt mondja: „Maga a szufizmus lényegesen előrehaladottabb pszichológiai rendszer, mint mindazok, melyeket a Nyugat eddig létrehozott. Ez a pszichológia lényegét illetően nem is keleti, hanem emberi” (Shah, 1971b, 59. o.).
Shah szerint az első lépés, melyet a legtöbb embernek meg kell tennie, hogy tudatosítsa mintákban történő automatikus gondolkodását, kondícionált asszociációit és indoktrinált értékeit, amik korlátozzák az emberi érzékelést és felvevőképességet. E célra való a tanmese, mely egy lépés távolságból mutatja azt az egocentrikus gondolkodást, melyet rendszerint nem veszünk észre.

Ezért dugaszoltak be téged

Naszrudin igen megszomjazott, és boldog volt, amikor az utca szélén meglátott egy vízipipát, melynek szipkáját bedugaszolták egy darab fával.
Nyitott száját közel tartotta a dugaszhoz, és kihúzta azt. A víz olyan hevesen fröcskölt ki belőle, hogy visszahőkölt.
„Ohó!”, kiáltotta a mullah. „Ezért dugaszoltak be téged, nem igaz? És még mindig nem jött meg az eszed!” (Shah, 1971a, 48. o.)

Személyes bölcsesség

„Nem szeretnék ember lenni”, mondta a kígyó.
„Ha ember lennék, ki termesztene számomra diót?”, kérdezte a mókus.
„Az embereknek”, mondta a patkány, „olyan gyenge fogaik vannak, hogy alig tudnak rágni.”
„És ami a gyorsaságot illeti...”, mondta a szamár, „hozzám viszonyítva egyáltalán nem tudnak futni.” (Shah, 1971a, 157. o.)

Az ilyen tanmesék világossá tették számomra saját gondolkodásom mintáit, és lehetővé tették, hogy hasonló mintákat pácienseimnél is meglássak, és megfelelően tudjak beavatkozni. Eme igen világos tartalmú történetek egyike a következő:

Hiúság

Egy szufi-bölcs egykor felszólította tanítványait, mondják meg neki, milyen hiúságaik voltak, mielőtt a tanítványai lettek.
Az első azt mondta: „Azt képzeltem, én vagyok a leginkább jóképű férfi a világon.”
A második azt mondta: „Minthogy vallásos voltam, azt hittem, a kiválasztottak egyike vagyok.”
A harmadik azt mondta: „Azt hittem, tudnék tanítani.”
És a negyedik azt mondta: „Az én hiúságom nagyobb volt mindezeknél, mert én azt hittem, hogy tudnék tanulni.”
A bölcs megjegyezte: „És a negyedik hiúsága a legnagyobb is marad, hiszen hiúsága abban áll, hogy megmutassa, egykor ő rendelkezett a legnagyobb hiúsággal.” (uo., 47. o.)

Elolvastam ezt a történetet, és később észrevettem, hogy ugyanazt tettem, mint a negyedik tanítvány. Esetemben arról volt szó, hogy személyes kudarcom miatt szemrehányást tettem magamnak. A kontextus más volt, mint a történetbeli szituációban, de a minta ugyanaz volt. A történet tükörként merült föl bennem, és megértettem hiúságom szerepét abban, amit tettem. Ez a megértés irónikus mosolyt váltott ki, és véget vetett önkínzásomnak. Amikor később egyik páciensemtől hasonló minta szerinti érzelmek kifejezését hallottam, ezt fel tudtam ismerni, és a rejtett tartalom bemutatásával és magyarázatával meg tudtam válaszolni.
Az egyik fiatal páciens, akivel dolgoztam, kezdte önmagát kritizálni amiatt, hogy annyira „elpuskázta” lehetőségeit, mindenekelőtt azért, mivel általában rendkívül intelligensnek és szeretetreméltónak ismerték el. Miután egy ideig hallgattam, másik nézőpontot kínáltam föl neki:
„Azt hiszem, Ön igazságtalan önmagával szemben. Ön nem egy ügyes fiatalember, aki elpuskázza a dolgokat. Ön egy kontár, aki jól csinálja a dolgát.”
Tágra nyílt szemekkel megállt, aztán hátravetette a fejét és teli torokból nevetett. Mindketten nevettünk, míg meg nem fájdult az oldalunk. A következő ülésen arról számolt be, hogy sokkal jobban érzi magát. Önmagának tett szemrehányásai észrevehetően csökkentek.
Felismertem rejtett hiúságát, megfelelő értelmezést kínáltam, a páciens ezt belátta, és erre következett a nevetés, a feloldódás és a viselkedési tünet megszűnése. A viselkedésmódosulás szemszögéből éppoly találó lenne-e azt mondani, hogy averzív ingert alkalmaztam, és ezért kioltottam a reakcióját, azaz az instrumentális kondícionálás esetéről lenne szó? Saját tapasztalatom szerint a stimulus egyáltalán nem „averzív” tapintású, hanem megkönnyebbülés, felismerés. Hirtelen tisztázódik egy szenvedés, és eltűnik, és új szabadság pompás érzését hagyja hátra.
Engedjék meg, hogy még egy példával illusztráljam, amire gondolok: Egy asszony, aki hetenként egyszer jött hozzám pszichoterápiára, szinte pánikus kínnal lépett a rendelőmbe, és szorongva magyarázta, hogy kezd „megpukkadni”. Normális esetben meghallgattam volna, magyarázatot kerestem volna a kiváltó körülményekre és azon dolgoztam volna, hogy világossá tegyem irracionális szorongásait, és napvilágra hozzam azokat az érzelmeket vagy gondolatokat, melyek feltehetően el voltak fojtva, de most megnövekedett az intenzitásuk és kiváltották jelenlegi tüneteit. Ez igen valósnűen többé-kevésbé hasznos lett volna. Ténylegesen azonban szórakoztatott a dolog, és önkéntelenül mosolyognom kellett. Az asszony kínja az ilyen helyzetekben szokásosan használt összes kritériumok szerint valódi volt. Nem hajlott krízisekre, és kijelentései nem voltak hisztérikusan túlzóak. És mégis mosolyognom kellett. A helyzet azért tűnt komikusnak számomra, mivel nem valóban veszélyeztetettnek érzékeltem az asszonyt, hanem olyannak, aki elképzeléseinek foglya. Az ő megfigyelő Önmaga nem volt része ennek a zendülésnek, hanem csak beszámolt róla.
Az asszonyban hirtelen tudatosult az arckifejezésem. Megállt, és felháborodottan az ő kétségbeesésével szembeni „érzéketlen” mosolyom oka iránt érdeklődött. Kérdése még szélesebb mosolyra ingerelt, sőt nevetni kezdtem. Hitetlenül és haragos tekintettel meredt rám. De feltámadó dühe közepette szintén önkéntelenül mosolyogni kezdett. Jó darabig nevettünk mindketten. A krízis, a szükséghelyzet és a fenyegető össeomlás kétségbeesett érzése úgy oldódott fel ebben a nevetésben, mint pára a napsütésben. A „megpukkadásra” nem került sor. Az asszony pszichoterapeutikus haladása ugrásszerűen lépett előre a következő üléseken.
Ez nem egy ragyogó új terápia példája. A szabvány elmélettel is lehet utólag magyarázatokat konstruálni az esetre. Amennyire mondhatom, mindazonáltal azért reagáltam így, mivel az általam olvasott történetek az emberi helyzet sajátos látásmódját közvetítették számomra.
A tenmesékben előadott nézőpont és tanulási elvek mentesek a szentimentalizmustól, és minden ember felelősségét hangsúlyozzák saját viselkedéséért és saját boldogságáért. Ez a beállítottság nem idegen a pszichiátriától. A szufi-tudományban azonban a helyes beállítottság kifejlesztése csak az első lépés, az a lépés, melyet így hívnak: „megtanulni azt, hogyan tanul az ember”. Felelősség, őszinteség, alázat, türelem, nagyvonalúság - ezek nem öncélok, hanem eszközök, melyeket az embernek meg kell szereznie, mielőtt továbbléphetne.
Ami a szufizmust élesen megkülönbözteti minden, számunkra ismerős pszichoterápiai és „növekedésorientált” technikától, az az, ami ez után az első lépés után jön. A szufik sokkal haladóbbnak tekintik saját rendszerüket, mint a mi rendszereinket, mivel meghaladja a pszichológia fogalmi és technikai határait, és módszeresen segíteni tud az embereknek, hogy kifejlesszék azt a különleges érzékelést, melytől az ő boldogulásuk és az emberiségé is függ. Ha a szufikat arra kérik, bizonyítsák állításukat, kitartanak annak szükségessége mellett, hogy keresztül kell menni az előkészítő gyakorlatokon és aztán meg kell élni a kérdéses területet. Az ilyen kijelentések és követelmények gyakran gőgös elutasítást hívnak elő:

Három korszak

Beszélgetés az ötödik században:

„Azt mondják, a selymet rovarok fonják, és nem fákon nő.”
„És a gyémántok alighanem tojásokból kelnek ki, igaz? Ne törődj ilyen nyilvánvaló hazugságokkal!”
„De a távoli szigeteken bizonyára mégiscsak sok csoda létezik!”
„Éppen ez az abnormis iránti éhség hoz létre fantasztikus kitalációkat.”
„Igen, teljesen világos - ha az ember belegondol -, az ilyen dolgok jók és szépek Keleten, de a mi logikus és civilizált társadalmunkban nem tudnának gyökeret verni.”

A hatodik században:

„Egy férfi jött Keletről, és kis, eleven hernyókat hozott magával.”
„Biztosan valami sarlatán. Valószínűleg azt állítja, hogy a hernyók képesek gyógyítani a fogfájást!”
„Nem, még komikusabb a dolog. Azt mondja, hogy <képesek selymet fonni>. Rettenetes szenvedések közepette hozta ide őket, egyik tanyáról a másikra haladva, és az életét tette kockára, hogy megkapja őket.”
„Á, a fickó csak elhatározta, hogy kihasznál egy babonát, mely már a nagyapám idején régi volt.”
„Mit tegyünk vele, Uram?”
„Pokoli hernyóit vessétek tűzbe, és fáradságáért addig verjétek, míg mindent vissza nem von. Ezek a fickók fantasztikusan arcátlanok. Meg kell nekik mutatni, hogy itt nem csupa tudatlan paraszt él, aki készségesen meghallgat minden keleti vándort.”

A huszadik században

„Azt mondják, létezik valami Keleten, amit mi itt Nyugaton még nem fedeztünk fel? Ezt mondja mindenki évezredek óta. De ebben a században mindent kipróbálunk; szellemünk nyitott. És most tárja elém! Tizenöt perce van a következő elfoglaltságomig. Ha szívesebben írná föl, itt van egy papírlap.” (uo., 25. o.)

Ha van valamilyen értéke ennek a történetnek mint útmutatásnak, akkor arra tanít minket, hogy ügyelnünk kellene azokra az információkra, melyeket a kortárs szufizmus ad nekünk ma. Robert E. Ornstein azt írja a The Psychology of Consciousness-ben: „A modern pszichológián belül új szintézis van kialakulóban. Ez a szintézis kombinálja az ezoterikus hagyományok jelentős vívmányait a modern tudomány kutatási módszereivel és technológiájával. Kiegészítve és előmozdítva ezt a folyamatot, magukból az ezoterikus hagyományokból a tudati problémák valóban kortársi megközelítése fakad” (1972, 244. o.).
A pszichiátereknek fel kell ismerniök, hogy pácienseik pszichikai szenvedése három síkról ered: a vágyak, félelmek és fantáziák konfliktusaiból; az érzékelt értelem hiányából; és annak az igénynek a frusztrációjából, hogy evolúciós értelemben  előrehaladjunk, éspedig individuumként és fajként egyaránt. Az első sík a pszichiátria felségterülete. A második és a harmadik sík a feladatnak megfelelő tudományt követel. A szufik speciális tudása képessé tehet minket arra, hogy összekapcsoljunk olyan anyagokat, melyek már léteznek - jelenlegi tudásunkat a pszichodinamikus folyamatokról, univerzális nevelési rendszerünket, technológiánkat, forrásainkat, szabad társadalmunkat -, és megteremtsük azokat a feltételeket, melyek lehetővé teszik az emberiség még meg nem valósított képességeinek kifejlesztését.

FABRY.DOC

Joseph Fabry

A TRANSZPERSZONÁLIS SZEREPE A LOGOTERÁPIÁBAN

A logoterápiát Dr. Viktor Frankl, Alfred Adler egyik tanítványa dolgozta ki Bécsben, a késői húszas években. A harmincas évek depressziója idején továbbfejlődött a fiatalok számára létesített tanácsadási központokban, és a negyvenes években kemény próbára tétetett, amikor Frankl két és fél évet töltött német haláltáborokban.
Frankl három tantételt állított fel a logoterápia számára: Az életnek minden körülmények között van értelme; mindenkiben benne van az értelem akarása, mely az élet fő motivációja; és mindegyikünknek megvan a szabadsága, hogy értelmet találjon.
Volt-e az életnek értelme egy koncentrációs táborban? Segített-e a foglyoknak a túlélésben az értelem akarása? Volt-e szabadságuk arra, hogy értelmet találjanak?
Amint Frankl Az ember az értelem kérdése előtt c. könyvének olvasói tudják, az ő válasza mindhárom kérdésre korlátozás nélküli „igen” volt. Jóllehet a koncentrációs táborokbeli szenvedés értelmetlen volt, minden pillanat értelmet kínált tábori lét határai között: segíteni egy fogolytárson, a kétségbeesetteknél alkalmazni a logoterápiát, továbbdolgozni a gázkamrától megmenekülés érdekében. Az értelem akarása alkotta - egyébként azonos körülmények között - az élet és a halál közti különbséget; azok, akik kétségbeestek, előbb haltak meg, mint azok, akik értelmét látták a túlélésnek, olyasfajta értelmét, mint egy munka befejezése, újraegyesülés egy gyermekkel vagy feleséggel. És létezett az a szabadság, melyet semmilyen szögesdrótkerítés nem tudott lerombolni - az a szabadság, mely ugyan nem volt képes a helyzetet megváltoztatni, de képes volt az egyénnek teret adni arra, hogy a megváltoztathatatlan helyzetben bizonyos álláspontra jusson. A fogoly megkérdezhette: „Miért történt ez velem? Mit tettem, hogy ezt a sorsot érdemeltem ki?”, és aztán kétségbeeshetett, mivel nem volt válasz ezekre a kérdésekre. De más magatartást is tanúsíthatott, és azt kérdezhette: „Mit tehetek én magam ezek között a szörnyűséges körülmények között?” Innen kiindulva vált láthatóvá az értelemhez vezető út.
A gondolkodásnak ez a jelenre és jövőre, valamint a beállítottságok lehetséges értelmére irányulása a logoterápia szegletköve, és mindenki számára érvényes. Előbb vagy utóbb valamennyiünknek „koncentrációs tábor”-tapasztalaton kell keresztülmennünk abban az értelemben, hogy csapdában érezzük magunkat, anélkül hogy vétkeztünk volna és reményünk lenne a kiszabadulásra. Ilyen helyzetekben van szükségünk a logoterápia filozófiájára és módszereire, mivel ezek segítenek nekünk a túlélésben. Ez olykor tisztán fizikai túlélést jelenti, de mindenekelőtt azt jelenti: azért maradunk életben, hogy emberhez méltó életet éljünk, olyan életet, amelynek értelmét látjuk.
Hogy megértsük, hogyan dolgozik a logoterápia és hogyan tudja hasznosítani a transzperszonális tapasztalatokat, valamennyire ismernünk kell a logoterápia felfogását az emberről és arról a világról, amelyben él.

Az emberi szellem

A logoterápia olyan egésznek látja az embert, amely három elválaszthatatlan dimenzióból áll: a fizikaiból, a pszichológiaiból és a spirituálisból. A világos önértelmezéshez és az egészséghez mind a hármat figyelembe kell venni. Az emberi szellem bevonása újdonság az orvostudományban - vagy legalábbis az volt a háború előtti években, amikor Frankl kifejlesztette terápiáját. Az emberi szellem spirituális értelemben a vallás területe volt, de a vallás gyakran figyelmen kívül hagyta a fizikai és a pszichológiai területet. Az orvostudomány ellenben, beleértve a pszichoterápiát is, hajlamos arra, hogy az emberi szellemet mint az egészség forrását figyelmen kívül hagyja. A logoterápia óv attól, hogy az emberben ne lássunk többet, mint testet és pszichét. Az ilyen felfogás szerint Dosztojevszkij csak egy epileptikus lett volna, és Jeanne d'Arc nem több, mint egy skizofrén. Csak akkor tudjuk egészen megérteni őket, ha bevonjuk spirituális dimenzióikat is. És csak akkor vagyunk képesek pácienseket egyáltalán megérteni, ha bevonjuk spirituális dimenzióikat. A logoterápia rehumanizálja a pszichoterápiát.
Az egészség megőrzése vagy helyreállítása érdekében mind a három dimenziót figyelembe kell vennünk. A szellem, akárcsak a test és a psziché, minden embernek része, nemcsak a vallási hajlamokkal rendelkező embereké. A spirituális dimenzió, melyet Frankl a görög nous (szellem) szóval jelöl, olyan sajátosan emberi attribútumokat tartalmaz, mint az értelemakarásunk, célra irányultságunk, kreativitásunk, képzelőerőnk, intuíciónk, hitünk, víziónk arra vonatkozóan, mivé lehetünk, képességeink, hogy a pszichofizikain túlmenően szeressünk, képességünk, hogy a Felettes-Én diktátumain túlmenően a lelkiismeretünkre hallgassunk, humorérzékünk. Tartalmazza a saját személyünktől való elszakadást vagy azt a képességet, hogy kilépjünk önmagunkból és megtekintsük magunkat, és öntranszcendenciánkat vagy azt a képességet, hogy bevessük magunkat olyan emberekeért, akiket szeretünk, vagy olyan dolgokért, melyekben hiszünk. A szellem területén nem űznek minket; mi vagyunk azok, akik űzünk, akik a döntéseket hozzuk.
Ez az egészségtartalék mindenkinek rendelkezésére áll, függetlenül vallási vagy világnézeti meggyőződésétől. E tartalék legnagyobb részét a tudattalanunk tartalmazza, és a logoterapeuta feladata az, hogy tudatossá tegye számunkra ezt a spirituális orvosi szekrényt.
Az emberi szellem, a nous hangsúlyozása a logoterápia hozzájárulása az emberi egészséghez. A logoterápia öt területen lehet segítségünkre, melyek közül szigorú értelemben csak kettő orvosi jellegű.

Alkalmazások

Az első terület azoknak az embereknek növekvő számára vonatkozik, akikben az értelem akarása elfojtódott vagy frusztrálódott, vagy egyszerűen nem veszik tudomásul. Azonkívül a belső üresség érzését fejlesztették ki, melyet Frankl „egzisztenciális vákuumnak” nevez. Ezek az emberek nem betegek, de frusztráltnak, üresnek, unatkozónak, fogolynak, kétségeesettnek érzik magukat, akiket kérdések kínoznak vagy az a határozatlan érzés tölt el, hogy nem élték ki lehetőségeiket.
A második terület, melyen a logoterápia hasznosnak bizonyul, azokat az embereket érinti, akik azt hiszik, az élet túl rövid ahhoz, hogy az értelem kérdésével vesződjenek (hedonisták), az értelem tartalma nem lelhető meg (fatalisták), csak akkor lehet értelmet találni, ha az ember másokhoz alkalmazkodik (konformisták), vagy egyedül ők ismerik az értelemhez vezető utat (fanatikusok).
A harmadik területet Frankl „orvosi papságnak” nevezi. Ez az elkerülhetetlen szenvedés „koncentrációs tábor”-helyzetében lévő emberekre vonatkozik. Egyesek gyógyíthatatlan betegségben, öregségben, egy szeretett személy elvesztésétől szenvednek; másoknak olyan korlátozásokkal kell együttélniök, mint a vakság, a nyomorékság vagy egy szívinfarktus következményei.
A negyedik terület, ahol a logoterápiának hasznát vesszük, a pszichogén neurózisoké, melyeket pl. egy komplexus vagy trauma okozott. Ezeket a neurózisokat, minthogy a psziché területén keletkeztek, pszichoterápiával kezelni lehet. De bármilyen módszereket alkalmaznak is, a logoterápia mint segédterápia mindig hasznos; legalábbis segít a kliensnek, hogy önbizalmat nyerjen vagy megoldja annak a nem kívánatos magatartásnak a problémáit, melyet betegsége idején vett föl, és új vagy újrafelfedezett értelemtartalmakhoz vezeti.
Az ötödik terület a noogén neurózisokat érinti, melyek a nous-ban vagy szellemben keletkeztek. Mivel ezeket a neurózisokat nem elmúlt események okozták, nem reagálnak az ortodox pszichoterápiára. A noogén neurózisokat jelenbeli lelkiismereti konfliktusok vagy értékütközések váltják ki, és ugyanazokat a tüneteket mutathatják, mint a pszichogén neurózisok - fizikai betegséget vagy pszichikai zavarokat, pl. depressziót vagy szorongást. A világméretű kutatás eredményei szerint az összes neurózisok kb. 20 %-a noogén. Azok számára, akik az effajta neurózisban szenvednek, a logoterápia különösen javallott (Crumbaugh, 1968; Lukas, 1972).
Mivel a logoterápia a test-psziché-szellem összefüggésből indul ki, a pszichiáternek olyan összdiagnózist kell felállítania, mely mindhárom területet figyelembe veszi. Farmakoterápiát, pszichoterápiát, logoterápiát, vagy e terápiák kombinációját írhatja elő. A logoterápia önmagában a noogén neurózisok esetében hasznos; más zavarok kezelésében is célszerű, farmakoterápiával vagy pszichoterápiával együtt, vagy azok alkalmazása után. A meggyógyult fóbikust, a „sikeresen” amputált lábú személyt, a „tiszta” drogfüggőt egyaránt értelmes életre kell elvezetni. Más embereknek, akik nem betegek, de érzik egzisztenciális vákuumuk frusztráló ürességét, szintén szükségük van arra, hogy elvezessék őket az értelemhez.

Értelem

A logoterapeuták két síkon látják az értelmet. Az első a végső értelem síkja, egyáltalán az élet értelmének síkja. A végső értelem akkor tudatosul bennünk, ha észrevesszük, hogy minden látszólagos káosz, minden igazságtalanság és minden szenvedés ellenére rend van az univerzumban, és ebben a rendben én, az individuum szerepet játszom, bármilyen csekély legyen is az; valamilyen változást hoz létre az, amit teszek - ha tagadom a rendet, ha harcolok ellene vagy ha együttdolgozom vele. A vallásos ember Istennek nevezi ezt a rendet; a nem vallásos, az hívhatja életnek, természetnek, tudoménynak, evolúciónak, történelemnek, ökoszisztémának vagy bármi másnak, ami kifejezi azokba az emberfeletti törvényekbe vetett hitet, melyeket csak saját személyünk veszélyeztetése árán hagyhatunk figyelmen kívül. A végső értelmet nem lehet sem bizonyítani, sem cáfolni; meg kell élni, mintha létezne. Sosem lehet elérni, vagy szilárdan megragadni. Olyan, mint a horizont. Látjuk, de minél közelebb megyünk hozzá, annál messzebbre húzódik vissza. Itt az értelemre törekvés a fontos, és nem annak elérése.
Ám létezik az értelem második síkja is, mely elérhető és melyet el is kell érnünk, ha azt akarjuk, hogy az életünk értelmes legyen. Ez „a pillant értelme”. Frankl elképzelése szerint valamennyien egyszeri individuumok vagyunk, akik egyszeri pillanatok láncolatát élik át, melyek mindegyike arra kínálkozik, hogy valamilyen értelmet töltsön be. A pillanat értelemtartalmát felismerni és arra felelni - felel-ősnek lenni - azt jelenti, hogy értelmes életet élünk. A legtöbb pillanat értelme prózai, talán triviális - reggel felkelni, baleset nélkül vezetni az autópályán, kimondani a szeretet vagy a gondoskodás egy-egy szavát. De alkalomszerűen életfontosságú döntéseket követel a pillanat - új felelősség vállalását, pályaválasztást, házassági ajánlat megtételét, családtervezést. Az élet legtöbb szabványhelyzetében az vezet minket, amit hasonló tapasztalatok esetében mások hasznosnak találtak. Társadalmunk hagyományos „értékeit” követjük, ahogyan azok kultúrális örökségünk törvényeiben, szokásaiban és vallási előírásaiban lecsapódtak. De az értékek ellentmondhatnak egymásnak és konfliktusokat okozhatnak, és akkor nincs más út, mint hogy lelkiismeretünk szavát kövessük, bármilyen gyönge legyen is az.

Kezelés

A logoterapeuta négy lépésben éri el céljait. Először abban segít klienseinek, hogy távolságot létesítsenek önmaguk és a tüneteik között. Tudatosítaniok kell, hogy a sikartelenségek, depressziók, szorongások, kényszerek és fizikai elégtelenségek nem olyasmit jelentenek, ami ők maguk, hanem amit birtokolnak. Fel kell ismerniök, hogy meg vannak áldva azzal, amit Frankl „a szellem dacoló erejének” nevez, mellyel le tudja győzni ezeket a nem kívánatos állapotokat - még ha ezenkívül időlegesen gyógyszeres vagy pszichoterapeutikus segítségre is szükségük van.
Másodszor abban segít a logoterapeuta a klienseinek, hogy megváltoztassák önmagukkal és életkörülményeikkel kapcsolatos beállítottságukat. Megtanulják, hogy szüleik, a társadalom vagy önmaguk vádolásától, és a tehetetlenség érzésétől (a külső forrásokból jövő segítségre hagyatkozástól) eljussanak oda, hogy vállalják a felelősséget saját gyógyulásukért. Egyidejűleg azt is megtanulják, hogy ne tegyék magukat felelőssé olyan körülményekért, melyek fölött nincs ellenőrzésük. Például egy túlsúlyos férfi vállalhatja a felelősséget azért, hogy lead a súlyából, hacsak nem mirigyzavar okozta kövérségét. Akkor ugyanis nem felelős kövérségéért, de felelős azért a módért, ahogyan olyan emberként él, akit a fizikai állapota arra ítélt, hogy egy csomó felesleges kilót cipeljen magával.
Amikor bekövetkezett a beállítottság megváltozása, akkor kezdődik a harmadik szakasz. A test reagál a szellem befolyására, és a tünetek eltűnnek vagy legalábbis kezelhetőkké válnak.
Most kezdődhetik az utolsó lépés, a profilaxis. A terapeuta a jelenlegi stádiumban lehetséges optimális értelemhez vezeti klienseit. A felelősség ismét rájuk magukra marad: Az értelemtartalmakat nem lehet receptre fölírni. A klienseknek maguknak kell felfedeznök őket saját értékrendszerükön belül. Minden lehetséges értelmi potenciált meg kell vitatni, értékelni kell és ki kell terjeszteni. Ennek a szakasznak a célja megnövelni a kliens értelmi tartalékait, hogy különböző forrásokból hozhasson elő értelemlehetőségeket. Ez megóvja őt a jövőben az egzisztenciális frusztrációtól, ha valamelyik értelemforrás elapad - ha élete drasztikusan megváltozik nyugdíjazásával, ha házastársa meghal, ha gyermekei elhagyják a szülői házat.
Ha a harmadik lépés, a tünetek csökkentése sikeres volt, a kliensek új beállítottságaik oly pozitív feedback-jét élik meg, hogy gyakran nyílnak meg egy átfogóbb értelmi tájékozódás számára. A terapeuta mindinkább feleslegessé válik, és a kliensek maguk törekszenek arra, hogy életüket az értelemtartalmak és az értékek szélesebb spektrumának irányában alakítsák át.

Módszerek

Nincs olyan patenteszköz, mellyel a logoterpeuta sikert érhetne el. A kliens és a terapeuta a kliens spirituális tudattalanából jövő útmutatások közös keresésére indul, olyan útmutatások keresésére, melyek megmutathatnák reményeinek, vízióinak és vágyainak irányát. A kliens és a terapeuta közösen kutatja, mi fontos és kívánatos a kliens számára. A logoterápiás módszerek lényege az improvizáció. Minden technikát lehet alkalmazni, feltéve, hogy az nem redukcionista, és nem úgy kezeli a klienst, mint egy manipulálható gépet vagy idomítható állatot. Egyes technikák különösképpen hasznosnak bizonyultak.
A főtechnika a szókratészi dialógus, ill. az a beszélgetés, melynek célja, hogy a kliens felfedezze önmagát. A logoterápia alapfeltételezése: Emberi szellemünk legmélyebb zugában tudjuk, kik vagyunk, milyen potenciállal rendelkezünk és milyen úton juthatunk attól, amik vagyunk, oda, amik lenni szeretnénk. A terapeuta úgy teszi fel kérdéseit, hogy a kliensek elfogadják a kihívást, hogy megtalálják saját különös útjukat vagy válaszaikat. A terapeuta úgyszólván bábaként működik azon gondolatok és beállítottságok szülési folyamatának támogatásában, melyek a kliensben szunnyadnak, és az nem ismeri fel őket tudatosan. Ez Szókratész elképzelése a nevelésről, és Frankl felfogása is a felelősségre nevelésről.
A logoterapeuta aktív partner marad, aki tovább kutat, kihívásokat támaszt és utalásokat keres a kliens értelmi tájékozódásában. Ha a páciens kifejezésre juttat egy emléket, egy fantáziát, talán egy reménységet vagy valamilyen értékelképzelést, mely egy bizonyos irányba mutat, akkor a terapeuta ehhez kötheti támogatását és előmozdíthatja egy új út fölmerülését, melyre a kliens ráléphet, miközben minden lépést maga választ meg.
De a logoterapeutának arra is képesnek kell lennie, hogy nemet mondjon a kliens beállítottságára - nem azért, mert ő nem ért egyet vele, hanem mert ez a beállítottság lelkileg nem egészséges a kliens számára. Egy kényszeresnek azt mondja: „Nem, ön nem fogja azt tenni, amit fél megtenni. Biztos lehet abban, hogy ez nem fog megtörténni.” Vagy azt mondja egy depresszós kliensnek: „Nem, nem igaz, hogy az ön élete elveszítette minden értékét és értelmét. Ebben téved, és ezt bizonyítani fogom önnek.”
Két olyan logoterapeutikus technika, melyet Frankl a harmincas években fejlesztett ki, a paradox intenció és a dereflexió. A logoterápiai irodalom számtalan példát és esettörténetet tartalmaz ezekre nézve. Mindkét módszer abban a segít a kliensnek, hogy áttörje a félelem és az anticipatórikus szorongás ördögi körét - még ha csak egy rövid pillanatra is -, melyről úgy hiszi, hogy reménytelenül fogva tartja.
A paradox intenció a fóbiák és a kényszeresség eseteiben hasznos, és mindenütt, ahol nem kívánatos magatartásmintákat kell áttörni. A klienseket arra bátorítjuk, hogy ne fussanak el a fenyegető helyzet elől, hanem humorteljes túlzással szálljanak szembe vele. Miközben megtanulják, hogy nevessenek tüneteiken, képessé válnak arra, hogy disszociálódjanak azoktól. A paradox intenció az emberi humorérzékre alapoz, és arra a képességünkre, hogy el tudunk tekinteni önmagunktól.
A dereflexió a túlzott önreflexió vagy önmegfigyelés eseteiben hasznos, mint amilyenek pl. az álmatlanság vagy a szexuális funkciózavarok. Az impotenciát pl. azzal gyógyítja, hogy eltereli a férfi gondolatait a maga teljesítményéről és aggodalmaskodó önmegfigyeléséről, mely a korábbi csődök után különösen erős. Ez úgy érhető el, hogy megszabadítjuk attól a nyomástól, hogy hoznia „kell” valamilyen teljesítményt, és partnerével való aktív együttműködést követelünk tőle. A dereflexió önmagunk transzcendálásának emberi képességére alapoz. Ahelyett, hogy nevetnének tüneteiken, mint a paradox intenció esetében, a kliensek megtanulják, hogy gondolatban elkerüljék őket, s így szintén távolságot teremtsenek önmaguk és a tüneteik között.
A terapeuta nehézsége: arra motiválni klienseit, hogy elfogadják egy végső értelem hipotézisét, és kiélezzék belső hallásukat arra, hogy meghallják a pillanat értelemkínálatát és felelősen reagáljanak rá.
Három módot találtam arra, hogyan lehet a klienseket erre motiválni. Az első: megmutatjuk neki, hogy valakinek fontosak ők és a helyzetük, legyen az egy barát, egy tanácsadó vagy egy csoport. - A második a példa. Ha összehozzuk kliensünket egy olyan személlyel, aki ugyanazt a nehézséget átélte és leküzdötte, akkor ez arra bátorítja, hogy szintén megpróbálja. Senki sem képes valakit, aki vak az új értelmi ajánlatokra, oly hatékonyan motiválni, mint az, aki maga is vak volt azokra. A példát mint motivációt már régóta alkalmazzák olyan szervezetekben, mint pl. az Anonim Alkoholistáké. Ha egy részvevő csoportban akad egy nő, aki nagyon kétségbeesett, mivel elhagyta a férje, akkor arra motiválható, hogy a reménytelenség beállítottságától eltaláljon a kihívás beállítottságáig, ha egy másik nő azt mondja neki. „Tudom, mit érzel. Öt évvel ezelőtt ugyanebben a helyzetben voltam. Azt gondoltam, összedől a világ. De most látom, hogy a válásom sok jót hozott nekem. Függetlenné váltam, olyan képességeket fejlesztettem ki, melyekről sosem álmodtam, és új barátokra találtam.”
A harmadik motiváció arra, hogy tegyünk valamit egy helyzet ellen, az, amit Frankl szakadéktapasztalatnak nevez. A kliens olyan elviselhetetlen pontra jutott, hogy elhatározza, így nem mehet tovább az élete. A terapeuta segítségével felfedezheti, hogy rendelkezik az emberi szellem dacoló erejével, mellyel „Körülményeim tehetetlen áldozata vagyok” beállítottságát „Tenni fogok valamit ellene” beállítottságra változtathatja.

Transzperszonális tapasztalatok

A transzperszonális tapasztalatok sokat ígérő eszközök a logoterápiában, mivel összekapcsolják a motiváció mindhárom említett módját. Ezek a tapasztalatok felfoghatók annak közvetlen egzisztenciális bizonyítékaként, hogy van valaki vagy valami, aki vagy ami érdeklődik irántunk, teljesen függetlenül attól, hogy ezt a Valakit vagy Valamit vallási erőként fogjuk-e fel, Istenként, életként vagy természetként. A transzperszonális tapasztalatok példaként is szolgálnak - és annál hatékonyabbak, hogy maguk a kliensek révén adatnak: saját tapasztalatukból tudják, hogy egy múltbeli csúcsélményben az életnek értelme volt, és hogy a felismerésnek ez a pillanata visszatérhet. És végül: a transzperszonális tapasztalatok gyakran a stressz- vagy kétségbeesési periódusokban lépnek föl; a csúcs közvetlenül a szakadékból emelkedik ki.
A transzperszonális tapasztalatok nehezen hasznosíthatók a terápiában, mivel gyakran oly kevéssé látványosak, hogy a kliens nem érzékeli rendkívülinek őket. El lehet felejteni és fojtani, vagy semmibe lehet venni őket; a rossz érzés forrásai lehetnek, mivel az instabilitás, az irracionalitás vagy épp az elmebetegség jeleinek tekintik őket. A logoterapeuta a transzperszonális jelzővel mindazokat a tapasztalatokat jelöli, melyek olyan hatással vannak a személyre, melyet emberi síkon, mindenekelőtt racionális síkon nem lehet megmagyarázni. Az értelem és a rend közvetlenül válik világossá. A legtöbb esetben hétköznapi tapasztalatokban rejtőzik az üzenet; megjelenhetik, amikor a naplementét, a tüzet vagy a tenger hullámzását szemléljük, amikor zenét hallgatunk, egy játékot figyelünk vagy verset olvasunk, amikor intenzív kapcsolatban vagyunk egy szeretett személlyel, egy gyerekkel, egy guruval. Az élet hirtelen és megmagyarázhatatlanul értelmet mutat.
A transzperszonális tapasztalatokat azért is nehéz hasznosítani a terápiában, mivel nem lehet akaratlagosan előidézni őket. Bár késszé tehetjük rájuk magunkat egy békés és szép környezet révén, vagy meditációval történő mentális kondícionálás révén, mégis az ilyen tapasztalatok lényegéhez tartozik, hogy váratlanul lépnek föl. Mindenesetre a terapeuta segíthet kliensének, hogy visszaemlékezzék transzperszonális tapasztalataira, tudatába engedje őket és felismerje üzenetüket: az élet jó; létezik rend; te része vagy ennek a rendnek; része vagy az Egésznek; biztonságban vagy.
A logoterapeuta jól teszi, ha átvizsgálja saját múltját a transzperszonális tapasztalatokat illetően; ez segít neki abban, hogy segíthessen klienseinek a sajátjaik felfedezésében. Én több olyan tapasztalatot is felfedeztem az életemben, melyeket transzperszonálisaknak tekintek. Ezek közül az egyiket fordulópontnak tekintem, de 15 évre volt szükségem ahhoz, hogy felismerjem: ez csúcstapasztalat volt, és további 15 évre, hogy beszéljek róla, mivel annyira személyes volt, hogy nem hittem, hogy bárki más meg fogja érteni a rám gyakorolt hatását. Csak logoterápiás munkám révén ismertem fel potenciálját mint eszközt arra, hogy saját magamat gyógyítsam és másoknak is segítsek, megosztván velük a példát.
Első 28 életévem alatt számomra nem volt tudatos probléma az értelem. 1938 márciusában Hitler rohamcsapatai bevonultak szülővárosomba, Bécsbe, és megrengették életem rendjét. Egyetlen éjszaka alatt elveszítettem családomat, munkámat, országomat, nyelvemet, biztonságomat és gyökereimet. Öt hónapi üldöztetés után Belgiumba menekültem. Egyik nap, 1938 szeptemberében, egy fenyő alatt ültem az erdőben, mélyebb kétségbeesésben, mint amilyet valaha is lehetségesnek tartottam. Szellemem tele volt szorongó, zűrzavaros gondolatokkal. Családom úton volt a német haláltáborok felé. Nem volt hová mennem, nem volt jövőm. Ma nem mondhatom, hogy tudatosan kerestem volna értelmet egy olyan helyzetben, amelynek nyilvánvalóan nem volt értelme, de a kínom utalás volt arra, hogy kétségbeesetten próbáltam értelmet adni az életemnek.
Akkor történt. Tekintetem egy földön fekvő, kis fenyőágra esett. Teljesen normális ág volt, szabályos, három kisebb hajtással mindkét oldalán, a tűlevelek egyenletesen helyezkedtek el. A legtöbb tű száraz és barna volt, de minden hajtás csúcsán friss, világoszöld sarj virított. A későnyári napfény áttört a felhőkön, és egy fénysugár az én kis ágamra esett. Ez volt minden.
Nem értettem. Még csak tudatában sem voltam az ágnak. Csak évekkel később merült fel az emlékem ismét a mélyből. Minden, amit e pillanatban, 1938-ban éreztem, a nyugalom érzése volt. A kínzó gondolatok megszűntek, a teher fölemelkedett, felfrissültnek és reménytelinek éreztem magam. A megfiatalodás nem bizonyult tartósnak; még sok kétségbeesett pillanatot kellett átélnem. De most tudom, a fenyőágra emlékezés segített nekem, hogy a káosz és a szomorúság későbbi helyzeteiben visszanyerjem egyensúlyomat. A tapasztalat közvetlenül mutatta meg nekem, hogy van rend, még a legkisebb ágban is, hogy zöld hajtások sarjadnak letört, holt ágakon, hogy a Nap megvan akkor is, ha időlegesen felhők mögé rejtőzik.
Sok ember fedezte fel terapeuta segítsége nélkül az ilyen tapasztalatok gyógyító hatását. Egy barátom, aki szintén Hitler Németországából menekült el, Sanghajban ragadt, és közvetlenül Pearl Harbor előtt kapta meg a megmentő vízumot az Egyesült Államoktól. Amikor hajója elhagyta Sanghajt, naplementekor kínai dzsunkák és halászhajók sziluettjét látta a lángoló ég előtt. A béke érzése olyan erős volt benne, hogy a barátom újra életre tudja kelteni ezt a képet stresszhelyzetekben. Ő önhipnózisnak nevezi ezt. Az emlékezés mindig biztonságot ad neki, és ezt gyakran használja föl arra, hogy el tudjon aludni, amikor gondjai vannak.
Bár a legtöbb embernek vannak transzperszonális tapasztalatai, de nem könnyű ezeket annak fölismerniök, amik - meggyőző útmutatóknak az értelemhez. Egy logoterápiás csoport támogató légkörében a résztvevők képesek elmúlt történésekre emlékezni, és meglátni jelentőségüket a jelenre nézve. Egy lelkész például egy ilyen alkalommal talált először arőt ahhoz, hogy megszabaduljon annak az emlékének a terhétől, mely miatt éveken át bűnösnek érezte magát. Éppen eltemette a feleségét, aki hosszú, rákos szenvedés után halt meg. Ő vele harcolt az életéért, és az most odavolt. A temetés után, még mély szomorúságban, repülőre szállt. Amikor a felhőtakarón keresztül a világos ég felé repült, mérhetetlen felszabadulást érzett, olyan örömet, amelyet - főként mint lelkésznek - „nem lett volna szabad éreznie”. Most, a csoport részvevő környezetében megértette az üzenetet: az élet nem múlt el, s az élet szép.
Frankl saját példái a múlt hétköznapi tapasztalatait is megvilágítják. Leírja azt a megmagyarázhatatlan emelkedettséget, melyet akkor tapasztalt meg, amikor egy sárgarépát talált, mely a koncentrációs tábor szennyében nőtt (1973b). Ennek az epizódnak az elmesélése az egyik csoporttagban, aki egy ideig börtönben volt, a következő emléket szabadította fel. Egyik nap, így emlékezik, egy éhségsztrájk idején, hirtelen sugározni látta az eget a rácsos ablak mögött, és annyira megvigasztalva érezte magát, amennyire soha azóta, hogy anyja mint kisgyermeknek megsimogatta a fejét.
Különböző technikákat lehet alkalmazni annak érdekében, hogy az ember előhívja „a túlvilágról” az ilyen üzenetekkel kapcsolatos emlékeit. Az egyik ezek közül a naplóírás és a leírtak csoportos megvitatása. Az egyik résztvevő, egy asztalos, aki időlegesen megvakult, leírta kitörő örömét a fapadlózat erezetének megpillantásakor, amikor egy sikeres operáció után levették a kötést a szeméről. Miközben naplójegyzeteiről beszélt, felismerte, hogy az üzenet nemcsak a nyilvánvaló „Ismét látsz” volt, hanem az is: „Az univerzumban van valami olyasmi, mint az erezet”. Asztalosként tudta, hogy az embernek mindig az erezettel kell dolgoznia és nem ellene, ha nem akar megsérülni. Most, évekkel később, a válás kínja előtt állt. Hol van az „erezet” jelenlegi helyzetében?
A szabad vagy irányított fantáziák további módszert jelentenek arra, hogy megkönnyítsük a csoport résztvevői számára a visszaemlékezést transzperszonális tapasztalataikra. Abban az oldott állapotban, melyben a szabad asszociációk áramolhatnak, egy asszony ismét megélte azt a kimondhatatlan vigasztalást, melyet évekkel azelőtt érzett, amikor egy anyjától örökölt briliánsgyűrűt szemlélt. Anyjának hirtelen halála mély depresszióba taszította ezt az asszonyt. Öngyilkosságra gondolt, amikor egy napsugár esett az ujján lévő gyűrűre és a szivárvány minden színében felragyogtatta azt. Titokzatos módon elvétetett tőle a teher. Most, a csoportban csöndben ült egy villanylámpa alatt, és gyűrűjével játszott. Egy ideig úgy érezte, elviselhetetlen munkahelyzet foglya. Hirtelen azt mondta: „Tudom, hogy meg fogom találni a kivezető utat.” Arra a kérdésre, honnan tudja ezt, így felelt: „A fehér briliánsomban van zöld, vörös, narancs és kék.”
A transzperszonális tapasztalatok felszabadításának harmadik módszere a rajzolás. A résztvevők ívpapírokat és színes irónokat kapnak, és azt kell lerajzolniok, hogyan látják az életüket a jelen pillanatig, és hogyan képzelik el a jövőjüket. A rajzokat kirtakják a padlóra, és mindegyiket megvitatják. Életképének megtárgyalásakor egy idősebb férfi így írta le életének legnagyobb katasztrófáját: Autóbalesetben mindkét szülőjét elveszítette. Ezt az eseményt narancsszínű villámként rajzolta le. Életgörbéje meredeken esett, majd lassan ismét emelkedett, míg élesen fölfelé nem ívelt, amikor megismerte feleségét, összeházasodtak és családot alapított. Hirtelen megállt és felindultan kiáltotta: „Nézzétek, a feleségemet és a gyerekeimet naranccsal rajzoltam, éppúgy, mint a szüleim balesetét!” A rákövetkező vitában megmagyaráztam hogyan értette azt a transzperszonális üzenetet, melyet ebben a pillanatban kapott: Szüleinek halála, mely megsemmisítő csapásnak tűnt neki, a valóságban sok olyan lehetőséget nyitott meg, amely eddig benne szunnyadt, ahogyan később a házassága és a gyerekei is ezt tették. Megérett, felelősséget vállalt, ifjúból férfivá lett. Ez a felismerés nagy tehertől szabadította meg.
Ez az eset láncreakciót váltott ki a csoportban. Egy asszony visszaemlékezett arra a kétségbeesésre, melyet akkor érzett, amikor a férje elhagyta őt. Azt mondta, éjjel nem tudott aludni, s egyik reggel korán fölkelt és elment sétálni a közeli erdőbe. „Új világ nyílt meg számomra. Sosem hallgattam ilyen tudatosan a csöndet, sosem láttam a fákat a pirkadatban, sosem hallottam az első madarat, mely dallal köszönti a nap kezdetét. Hirtelen fölismertem, mennyi életet kell még kikutatnom, és most esélyem van rá, hogy megtegyem.” Amikor most visszapillantott a válására, meglátta, hogy az segítette őt a saját lábára állásban, új érdeklődések felfedezésében, új pályakezdésben. Visszemlékezése még valamit eredményezett a csoportban. Egy másik asszony, aki a kétségbeeséséről beszélt, mivel éppen ekkoriban vált el, nyugodtan azt mondta: „Most jobban érzem magam.”
A transzperszonális tapasztalatok gyakran a másodperc töredéke alatt érik el azt, ami a logoterápia célja: annak észrevétele, hogy az univerzum rendezett egész, melynek egy része az egyén. Szokásos körülmények között gyakran csak hetek vagy hónapok alatt lehet eljutni erre a felismerésre, és sokszor egyáltalán nem. Csaknem mindenki észlelte futólag az eggyélevést és az összetartozást - a csillagos ég alatt, egy hegycsúcson, egy koncertteremben vagy egy szerelemben. Talán elfelejtette, elfojtotta vagy tagadta ezeket, és vissza kell hívni őket a tudatba. Néha világosabbak is az ilyen esetek. Egy asszony arra emlékezett, hogy az országúton vezetett, amikor egy róka ment keresztül az úton. A róka megállt az út közepén, s ő leállította a kocsit. „Egészen nyugodtan állt ott”, mondta, „nagy sárga szemekkel nézett rám, és hirtelen az a hallatlan érzésem támadt, hogy egy vagyok, nemcsak a rókával, hanem az egész élettel. Egy idő után megfordult, és lassan elporoszkált. Emelkedett érzésem volt, és még mindig van bennem valami ebből az érzésből, amikor erre a találkozásra gondolok.”

Az értelem területei

Munkám során megállapítottam, hogy az értelem ugyan minden elképzelhető körülmény között feltűnhetik, de ez a legnagyobb valószínűséggel öt sajátos területen történik meg. E területek mindegyike lehet transzperszonális tapasztalatok tartalma.
Az első terület önmagunk felfedezése. Valahányszor elcsípünk egy, a hiteles Önmagunkra vetett pillantást - nem arra, amit megjátszunk, hanem amiről spirituális tudattalanunkban tudjuk, hogy valójában vagyunk -, értelem válik nyilvánvalóvá. - Egy negyvenéves férfi ezt írta annak a tízhetes csoportmunkának a kiértékelésekor, amelyben résztvett: „Amikor Greg a tréfáiról beszélt, megnyílt a szemem: Egész életemben én voltam minden parti lelke, de valami nem stimmelt. Tudtam, hogy valami nem stimmel. Bohóckodtam - de minek? Hogy elrejtsem bizonytalanságomat? Hogy kedveltté tegyem magam? Hogy kitérjek a komoly viták elől? Rá kell jönnöm, de most tudom, hogy nem vagyok bohóc.” - Egy asszony, aki sántított, azt mondta, miután látta a Cyrano de Bergerac-ot: „Cyrano bolond. Mivel nagy orra van, azt hiszi, egy nő sem képes őt szeretni. És én ugyanezt csináltam magammal a rövidebb lábam miatt. Éppolyan bolond voltam.” - Egy fiatalember megmagyarázhatatlan depresszióba esett egyetemi kiképzésének befejezése után. Egy szimfónikus hangversenyen hirtelen fölismerte, hogy nem akar kimenni a világba, és reggel nyolctól délután ötig dolgozni. „Fölismertem, hogy lusta, felelőtlen és éretlen vagyok. De csodálatosan érzetem magam. A depresszió eltűnt. Rájöttem, miféle ember vagyok, de arra is, hogy nem kell olyannak maradnom.”
A második terület, amelyen értelem tárul föl, a döntés szabadságának területe. Valahányszor döntési lehetőséggel találkozunk, értelemmel találkozunk. Megfordítva: az élet értelmetlenné válik, ha fogolynak érezzük magunkat és nincsenek opcióink. - Emlékszem egy esetre a saját életemből. A háború után a CBS forgatókönyvírójaként dolgoztam New Yorkban. Házas voltam, két gyermekkel, és a kaliforniai élet után elviselhetetlennek tűnt az élet New Yorkban. Pedig itt érdekes, jól fizetett munkám volt. Kaliforniában semmim sem volt. Fogolynak éreztem magam. És akkor egy napon olyasmit tette, amit minden barátom a lehető legbutább dolognak tartott: felmondtam az állásomat. Mégsem fogom soha elfelejteni, milyen vidám voltam, amikor kijöttem a főnököm irodájából, miután ezt elmondtam neki. Egész életemben mindig az ésszerű úton jártam. Most első ízben terjesztettem ki döntési szabadságomat az „ésszerűtlenre”. A tanulság ebből nem az volt, hogy mostantól ésszerűtlen legyek, hanem hogy kiterjesszem döntési szabadságomat.
A váratlan döntési szabadság megnyithatja szemünket az értelmi tartalmak számára. Egy boldog házasságban élő, San Francisco-i nő egyedül maradt Denverben, míg férje egy konferencián vett részt. Kiment a szállodából, és az eksztázis megmagyarázhatatlan érzése töltötte el. Felismerte, hogy ameddig csak vissza tudott gondolni, ez volt az első alkalom az életében, amikor abszolút szabadsága volt, hogy azt tegye, amit akar - első tizennyolc életévében az apja korlátozta a döntési szabadságát, az utolsó kilenc évben a férje.
A harmadik értelmi terület az egyedülállóság. Ha pótolhatatlannak érezzük magunkat, akkor az életnek van értelme számunkra. - Egy zoológia professzor kavicsokat és hordalékfát gyűjtött össze egy strandon, és szobrot csinált belőlük. Közben olyan kielégülést érzett, mint a kutatómunkájában még soha. Azt mondta: „A zoológiában tudom, hogy ha én nem fedezek fel valamit, majd megteszi más. De itt tudom, hogy ha nem csinálom meg ezt a szobrot hordalékfából, akkor soha senki nem fogja ugyanígy megcsinálni.” - Az egyedülállóságot gyakran az emberi kreativitás műveiben, vagy az emberi kapcsolatokban éljük meg. „Szeretek együtt lenni kislány unokámmal”, vallotta be egy nyugdíjas mérnök. „Azt mondja: <Gyere velem, Nagyapa>, és én mindent megteszek, amit akar. Különben senki más nem teszi meg neki, még az anyja sem - nincs ideje rá.” - Egy diák arról számol be, hogy sosem fog elfelejteni egy workshopot, melyet Margaret Mead vezetett. Egy vitában a gyereknevelésről alkotott véleményéről kérdezte őt Mead. „Képzelje el! Margaret Mead a véleményemet kérdezi!” Hogy az ilyesmi csúcsélmény legyen, nem kell feltétlenül Margaret Mead-ről szónak lennie. Mindenki, aki meghallgat minket, aki teljes figyelmével ajándékoz meg, azt az érzést adhatja nekünk, hogy érdemes élni.
A negyedik terület, melyen az értelem láthatóvá válik, a felelősség. Valahányszor reagálunk a pillanat értelmére, a kielégülés és melegség érzése önt el minket, mindenekelőtt ha saját lelkiismeretünkből ered a reakció az értelmi ajánlatra. - Egy fiatalember, aki megtagadta a bevonulást a vietnami háború idején, különös emelkedettséget érzett, amikor börtönbe dugták. - Egy házas nő egy szünidei utazásán szerzett tapasztalatáról számolt be. Acapulcoba utazott a férje nélkül. Egy jóvágású fiatal férfi érdeklődött iránta, és figyelme hízelgett neki. A férfi kérte, hogy elmehessen a szállodai szobájába, és ő végül beleegyezett. Sosem volt hűtlen a férjéhez, de most két hete távol volt tőle, és szexuálisan kiéhezettnek érezte magát. Nagy felindultsággal várakozott hódolójára, de amikor az kopogtatott az ajtón, hirtelen lelkiismeretfurdalást érzett és megváltoztatta véleményét. Miközben a kopogás sürgetőbbé vált, a férjére gondolt és elhatárzta, hogy nem nyit ajtót. „Azután”, mondta, „hallottam, hogyan távolodnak a léptei, és az ablakhoz mentem. Amikor láttam őt elmenni, akkor éltem át életem legintenzívebb orgazmusát.”
A felelősség értelmi potenciálja az emberi tapasztaláson túli dimenzióból jövő közvetlen üzenetként is kifejezésre juthat. - Egy idős férfi így festette le azt az érzését, mely fiatal házasként akkor töltötte el, amikor a kórházba ment, hogy először nézze meg újszülött kislányát. „Szemei zárva voltak, és egészen vörös, ráncos arca volt. Semmit nem éreztem, de hirtelen kinyitotta a szemét, és rám nézett. Ezt sosem fogom elfelejteni. Könnyű gyerekkorom volt, és anélkül csúsztam bele a házasságba, hogy sokat töprengtem volna. De amikor a gyerek rámnézett, ez eltatált. Itt volt egy emberi lény, akinek az élete tőlem függött. Felelős voltam érte. Felelősséggel bíró ember voltam.”
Az utolsó terület, melyen az értelem elér minket, a transzcendencia területe. Ez tulajdonképpen a másik négy terület szintézise. Ha transzcendáljuk önmagunkat, akkor elcsípünk egy a hiteles Önmagunkra vetett pillantást, döntést hozunk, egyedülállónak érezzük magunkat, és mindenekelőtt elismerjük felelősségünket. Legalább egy további személyre, esetleg többre is, vagy egy dologra terjesztjük ki haszonlesésünket. Önmagunk maghaladását megélni nem mindig élvezet, amint ezt mindenki tudja, aki egész éjszaka fönn maradt a gyerekét ápolni, akit egy nőmozgalmi demonstráció résztvevőjeként kinevettek, vagy egy atomfegyverek elleni ülősztrájk során a rendőrök megvertek. Az effajta értelmes transzcendencia magunk választotta kötelezettségből fakad, és nem kikényszerített kötelességből. A Peace Corps egykori női önkéntese kritizálta, hogy Frankl túl nagy jelentőséget tulajdonított a kötelezettségnek. „A hátsóajtón ismét behozza a régi puritán etikát”, mondta. Amikor valaki utalt arra, hogy az ő élete a Peace Corps-nál értelmes kötelezettség volt, az érintett kijelentette: „De amellett magam döntöttem!” Aztán elhallgatott és nevetett. Jobban felismerte a transzcendenciát az értelemhez vezető útként, mint bármilyen előadásból.
Lehetne vitatkozni arról, valóban transzperszonálisak-e ezek a tapasztalatok, melyek az értelem megtapasztalásához vezetnek önmagunk felfedezése, a döntési szabadság, az egyedülállóság, a felelősség és a transzcendencia révén. Számomra, azok, mivel - ha csak egy pillanatra is - a rend észleléséhez vezetnek, amit az értelem definíciójául javasoltam. Úgy érezzük, erre az egy pillanatra szembesülünk a végső értelem közvetlen fölismerésével. Ajándék ez, melyet az élet vagy a körülmények biztosítanak nekünk anélkül, hogy magunk kerestük volna. Kérdés nélkül is érezzük, hogy egy rend részei vagyunk. Vallási fogalmakkal ez a kinyilatkoztatás, a kegyelem. De nem járnánk el méltányosan a csúcsélményekkel, ha a kinyilatkoztatások fennséges magasságára korlátoznánk őket. Amint Maslow kutatómunkája megmutatta, a csúcsok kevésbé magas hegyekként, dombokként vagy éppen kis vakondtúrásként is megjelenhetnek, úgyhogy alig vesszük észre őket, és biztosan nem látjuk el őket a csúcs megjelöléssel.
A transzperszonális tapasztalatok magassága nem mérhető, de a „súlya” igen. Teher vétetik el tőlünk. Odatartozást érzünk és megvigasztalódunk. Új belátásra jutunk, és ennek a belátásnak az újdonsága megmarad, még ha csak a tudattalanunkban is, ahonnan később talán ismét felmerül. Egy pillantást vethetünk az életre, amilyen az lehetne, és kihívások érnek minket, melyek előtt ott állunk életünknek ebben és minden más pillanatában. Válaszolni erre a kihívásra terapeutikus lehet, és a logoterápia felhasználja ezt a lehetőséget a gyógyításra.
Még sok munkára van szükség ahhoz, hogy felfedezzük, milyen lehetőségei vannak a transzperszonális tapasztalatok alkalmazásának a terápiában. A logoterápia azt a felfogást képviseli, hogy múltunk nemcsak traumákat tartalmaz, melyek felhasználhatók jelenlegi elégtelenségek magyarázatára, hanem csúcsokat is, melyek bizonyosságot és reményt adnak. Lehet, hogy ezek a csúcstapasztalatok rövidek, és a hétköznapi élmények gyakran elrejtik őket; stresszhelyzetekben jelentkeznek, és talán nem ismerjük fel őket rögtön. De ráirányítják a tekintetünket egy mintára, valamilyen értelemre, és ez rendkívül vigasztaló lehet olyan időszakokban, amikor csak káoszt és ürességet látunk.

FEHMI.DOC

Lester Fehmi - Fern Selzer

Biofeedback és figyelemtréning

Attól az időtől kezdve, amikor bevezetnek minket a szociális aktivitásba, arra bátorítanak, hogy „vigyázzunk”, arra „koncentráljunk”, amit csinálunk, legyünk „figyelmesek” és „óvatosak”. Ilyen és más, hasonló mondatok révén megtudjuk, hogy fáradoznunk kell azon, hogy figyelmünket szilárdan bizonyos ingerekre koncentráljuk és ugyanakkor más, meglévő ingereket kizárjunk. Arra szoktatnak minket, hogy a bizonyos stimulusok általi eltérítést vagy vonzást nyomjuk el vagy védekezzünk ellene, és ehelyett a környezet ingereinek ama aspektusaira koncentráljunk, melyek a túlélés szempontjából értékesek, vagy amelyeket társadalmunk vagy családunk fontosabbaknak tart.
A valamely szűk gyújtópontra koncentrált figyelem begyakorlása a szociális tényezőktől függetlenül is megerősödik. A legtöbb személyes kielégülésünk - mind tapasztalatainkban, mind teljesítményeinkben - abból fakad, hogy megtanultuk figyelmünket szűkíteni és irányítani. Sok komplex és szubtilis feladatot, a célirányos viselkedések legnagyobb részét lehetetlen lenne megtanulni vagy végrehajtani, ha nem fejlesztettük volna ki azt a képességünket, hogy figyelmünket egy bizonyos pontra szűkítsük. Ezen túlmenően a konkurenciatársadalmakban csak kevés ember foglalkozik olyan tevékenységekkel, melyek természetük szerint széles és multiszenzorikus figyelemmezőt kívánnak meg; idővel a legtöbben megszokásszerű korlátozódást fejlesztenek ki valamely szűk gyújtópontra, valamint e környezetük aspektusaira és tárgyaira való fokuszálás szilárdan programozott, irányított sorrendiségét alakítják ki.
A szűk fókusz a legtöbb észlelési mód gátlását vagy elfojtását jelenti annak javára, hogy a figyelem és a fokozott tudatosság egy vagy néhány észlelési mód elemeinek vagy tárgyainak korlátozott száma felé fordul. Ahhoz, hogy az észleléseket, valamint test- és szempozíciókat azokra korlátozzuk, melyek egy bizonyos szűk fókusz szempontjából relevánsak, a test bizonyos izmait bizonyos módon meg kell feszíteni. A testtónusnak az a sajátos konfigurációja, mely egy bizonyos fókuszhoz szükséges, a fókusz miféleségétől és azoknak az irreleváns ingereknek a természetétől függ, melyek a belső vagy külső környezetben adottak. Ha már nem áll fenn egy szűk fókusz szükségessége, akkor ismét helyreállítható az egyenletes izomtónus az egész testben. Ha azonban folyamatosn erősen fókuszált figyelemmódban funkcionálunk, anélkül hogy közbe-közbe legalább jobban kiterjesztenénk a figyelmünket, akkor a neuromuszkuláris feszültségnek az a része, melyre a szűk figyelemfókusz támaszkodik, hajlik arra, hogy krónikussá váljék. Így a megszokásszerű, szűken fókuszált funkcionálás a feszültség felhalmozódásához, a tudatosság gátlásának vagy elfojtásának fiziológiai megfelelőjéhez vezet. Ebben az esetben - ha egy következő célhoz más szűk fókuszálás szükséges - több erőfeszítés és feszültség kívántatik meg, hogy a fennálló figyelemminőséget és a krónikus neuromuszkuláris feszültség vele asszociálódott konfigurációját le tudjuk győzni. A szükített fókusszal történő funkcionálás tehát a neuromuszkuláris figyelemrendszer flexibilitásának csökkenéséhez vezet.
Fizikai és szociális környezetünk a szűk fókusz mindenütt jelenlévő szükségességét, előnyben részesítését és megerősítését kínálja; ezért a modern társadalmakban a legtöbb ember szellemi és testi feszültségeket halmoz fel. A krónikus feszültség kifejlődésével kéz a kézben veszítjük el fokozatosan azt a képességünket, hogy figyelmünket érzékileg és gondolatilag észlelt környezetünk széles szeletére terjesszük ki. Feltételezhető, hogy sok ún. „stressz-tünetnek” - feszítettségnek, szűklátókörűségnek és a pszichiai és pszichoszómatikus zavarok egy sor diagnosztikai kategóriájának - egyik oka a figyelemnek ez az egészségtelen fajtája, nevezetesen a figyelem megszokásszerűen merev korlátozása.
Jóllehet a stresszhez vezető sajátos belső és külső tényezők minden esetben különbözőek, a pszichofiziológiai stresszállapotokban szenvedő emberekben rendszerint közös a képtelenség arra, hogy helyesen bánjanak saját figyelemfolyamataikkal. Ha valaki megszokásszerűen szűken fókuszált figyelemmel funkcionál, akkor ez a krónikus feszültség olyan további megterhelés, mely hajlamossá teszi arra, hogy túl erősen reagáljon olyan ingerekre, melyek különben nem lennének különösebben nyugtalanítóak. Ezért azok a kliensek, akik pszichofiziológiai (pszichoszómatikus) zavarokban szenvednek, a stressz és a merev fókusz habituális ciklusának foglyai. Bizonyos körülmények között még a környezet „stresszgazgad” ingereinek a teljes kiküszöbölése sem elegendő a stressz csökkentéséhez, mivel a kliensek figyelmének merevsége akkor is stresszreakciókhoz vezet, ha inkább ártalmatlan ingerekkel szembesülnek.
A múltban fölhalmozódott feszültség olyan mértékben kezd feloldódni, amilyenben a kliensek kifejlesztik azt a képességüket, hogy figyelmüket tágítsák, amikor nincs szükség a szűk fókuszálásra. Ennek következtében szűk fókuszt csak akkor alkalmaznak, amikor az helyénvaló, és ezt is kisebb erőfeszítéssel és feszültséggel érik el. Ha mégis sor kerül stresszreakciókra, ezek általában kisebb erősségűek, mivel az edzett egyénekben tudatossá válnak a helyzetre adott figyelemreakcióik, mihelyt azok fellépnek. Ez azt jelenti, hogy a tanult figyelem alkalmazásával képesek arra, hogy „nyitott fókuszra” váltsanak annak érdekében, hogy feloldják a nem megfelelő fixálódási reakciókat, mielőtt azok bevésődnének; ennek következtében nem fejlődnek ki maradandó stresszfüggő tünetek.
Az az általános didaktikus és terapeutikus hatásmező, melyet ebben a munkában bemutatnuk, a gyakorlatban nem zár ki más kezelési módokat. A kliens életének sok változóját vizsgáljuk és kezeljük, beleértve a táplálkozást, a releváns előtörténetet, a környezetvonatkozású szociális és személyes tényezőket. Az olyan klienseknél azonban, akik transzperszonális irányultságúak, és megvan bennük a vágy a személyes növekedésre vagy a funkcionális javulásra, valamint a stresszfüggő tünetekkel bíró személyek esetében a kevésbé feszített és sokoldalúbb figyelemmódok kifejlesztése áll az első helyen a kezelési és tanulási programban. Ebben a munkában tehát azt szeretnénk megmutatni, hogyan használható a biofeedback és a figyelemtréning eszközként arra, hogy megtanítsuk a megszokásszerűen beszűkült figyelemfókusz transzcendálását és fellazítását, és egyúttal kifejlesszük azt a képességet, hogy szükség esetén vissza tudjanak térni egy szűkített fókuszhoz. A transzperszonális tapasztalatot és a pszichofiziológiai jó közérzetet a figyelem itt leírt módszerekkel kifejlesztett rugalmassága értékes melléktermékének tekintjük.

Open-Focus-Training

Legfontosabb kutatómunkánk és klinikai tevékenységünk az utóbbi tíz évben abban állt, hogy kifejlesztettük és alkalmaztuk a biofeedback-tréninget, többcsatornás és fázisérzékeny EEG-biofeedback-technikák különös hangsúlyozásával (Fehmi, 1976). Az a haszon, melyet a kliens a fiziológiai folyamatok fokozott kontrolljából húz, többek között bizonyos klinikai tünetek visszahúzódását és a közérzet általános javulását foglalja magában.
Korai kutatómunkánkban és klinikai tapsztalatainkban megfigyeltük, hogy a szélsőségesen célorintált személyek, akik megszokásszerűen szűk figyelem-játéktérrel funkcionálnak, nagy nehézségek árán sajátítják el azt a finom képességet, mely a feedback ellenőrzéséhez szükséges. Hajlanak arrta, hogy ide-oda ingadozzanak a túlzott erőfeszítés és a frusztrációs érzések között, és nem érik el azt a pontot, ahol „el tudnának engedni” és kevésbé fókuszált magatartást tudnának fölvenni a gyakorlási feladattal szemben. Ha egyszer a kísérleti személyek aktív, megfeszített akarást hoznak magukkal a feedback-ülésre, akkor gyakran sok gyakorlóórára van szükség igyekvő buzgóságuk megfékezésére.
A sikeres fiziológiai ellenőrzéshez szükséges permisszív beállítottság verbális leírása nem elégséges ahhoz, hogy tapasztalatlan kísérleti személyekkkel megértessük, hogyan teremti meg az ember azt a szellemi állapotot, mely a kívánatos fiziológiai aktivitás létrehozásához kötődik. Ha a kísérleti személyek megpróbálnak olyan szellemi állapotot utánozni, melyet közvetlenül még nem tapasztaltak meg, akkor az ezzel összekapcvsolódó célirányultság és erőfeszítés ténylegesen zavarhatja az elengedés folyamatát, mely hozzájárul a tapasztalat reintegrációjához és a jó közérzet ehhez kapcsolódó érzéseihez.
Mivel a legtöbb kliens a biofeedback-tréninggel kezdi, miután sikertelenül próbált ki más kezelési módszereket, a biofeedback kísérleti személyeiből gyakran hiányzik a meggyőződés és a kitartás, pedig mindkettő szükséges ahhoz, hogy akkor is folytassák a kezelést, ha első kísérleteik során nem érnek el mindjárt eredményt a feedback ellenőrzésében. Ez okból fejlesztettünk ki egy technikát, hogy a biofeedback-feladatra történő, kezdetben feszített és szűken fókuszált célirányultság gyöngítésével megkönnyítsük a téning folyamatát, és ezáltal tévedésmentes tanulási paradigmát bocsássunk rendelkezésre. Az így kifejlesztett technika egy sor figyelemgyakorlatból áll, melyeket Open-Focus-Training-nek nevezünk.
Ennek a tréningnek a célja a permisszív feltételek megteremtése a szűk fókusz bővülésének lehetővé tételéhez, úgyhogy az minden észlelési módot egyidejűleg átfogjon, továbbá a figyelem kiterjedése, ami - mint megfigyeltük - együttjár a fiziológiai funkciók normalizálásával. A gyakorlatok sajátos orientációját több száz olyan kísérleti személy EEG-aktivitásának megfigyelésével fejlesztettük ki, akik sikeresen abszolválták az EEG-biofeedback-tréninget. Ezenkívül elvégeztük a sokféle hagyományos és nem-hagyományos lazító módszerre - például a progresszív lazításra, az autogén tréningre és sokféle meditációra - adott EEG-reakciók informális megfigyelését. Kiegészítésképpen sok sikeres kísérleti személy olyan stratégiákat írt le, melyeket arra fejlesztettek ki, hogy bánni tudjanak a feedback-feladatra történő megfeszített, erősen fókuszált orientációjukkal. Különös haszonnal járt az Open Focus-tréning kifejlesztésében az a megfigyelés, hogy a képzelőerő irányítására szolgáló gyakorlatok listájának bizonyos elemei kedvezően befolyásolták a nagy amplitúdójú alfa-aktivitás termelését. Ezeknek az első eredményeknek a segítségével fejlesztettük ki az Open Focus-tréning csíráit. Az Open Focus-tréning tényleges praxisának növekvő tapasztalatai juttatták el aztán a gyakorlatokat a jelenlegi állapotukba.
Hat hangkazettából álló sorozatot fejlesztettünk ki azoknak a klienseknek a használatára, akik a laboratóriumon kívül alkalmazzák az Open Focus-tréninget. A sorozat tagjai: 1. Útmutatások, 2. az Open Focus a fej és a kezek hangsúlyozásával, 3. az Open Focus hosszabb verziója, 4. az Open Focus rövid verziója, 5. Open Focus-módszer a fizikai vagy emócionális fájdalom és más fokális tapasztalatok feloldására vagy kiküszöbölésére és 6. bátorítás az Open Focus független gyakorlására, azaz verbális utasítások nélkül.
A gyakorlat abban áll, hogy olyan kérdéseket tegyünk föl, melyek a páciensnek valami másról alkotott elképzelésére vonatkoznak, mint egy konkrét tárgyra vagy konkrét tapasztalatra; azaz egy „tárgy nélküli képre” vonatkoznak. A tér, az idő, a távolság vagy a volumen például tárgy nélküli képet közvetít; ha felszólítják az embert, hogy tapasztalja meg a saját szemei közötti teret, távolságot vagy volument, akkor az ember nem olyasmire koncentrál, ami tárgyként létezik. A szemeket ugyan meg lehet élni tárgyként, de a köztük lévő teret, távolságot vagy volument nem. Ha az ember a térre, a távolságra vagy a volumenre irányítja tudatosságát, akkor az előtt a feladat előtt áll, hogy bővítse a fókuszt, és hogy haladjon az objektív észlelések és tapasztalatok megszüntetése vagy elengedése felé, azaz a „nem-tárgyiasság” felé. Mindenekelőtt a testhelyek közötti vagy bizonyos testterületeken belüli tér, távolság vagy volumen elképzelése vezet oda, hogy az ember bővíti a fókuszt és egyenlően osztja el arra a területre, melyet az objektív, a kérdésben említett határok jelölnek ki. Az a permisszív aktus, hogy az ember egyidejűleg és egyenlően fordítja figyelmét tapasztalati területekre és tapasztalati módokra - ellentétben azzal, amikor szűken egyetlen pontra, egyetlen tárgyra vagy egyetlen tapasztalatra fókuszálja -, olyan tudat- és létállapotokat hoz létre, melyek a felmerülő „felszabadítási jelenségek” és más tapasztalatok - pl. félelem, konkurencia, feszültség, gátlás, elfojtás és aktívan célkereső viselkedés - szétoszlatásával függenek össze.
A szűk fókusz logikai szélsősége a figyelem „egycsúcsú” volta; az Open Focus logikai szélsősége az az állapot, amelyben a figyelemmező elosztása addig a pontig halad előre, ahol a kísérleti személy az öntudatosság és a térrel-idővel foglalkozás elvesztését éli meg. A mentális feldolgozásnak ezt a szélsőséges és kibővített állapotát, melyet az Open Focus praxisában könnyen el lehet érni, „nem-idő”-nek hívjuk.
Az Open Focus és az EEG-biofeedback-tréning célja annak a képességnek a kifejlesztése, hogy rugalmasan és megfelelően tudjunk ide-oda ugrálni a „nem-idő” figyelemállapotai, az Open Focus mérsékelt állapotai vagy a figyelem szűk fókusza és egycsúcsúsága között. A legtöbb kísérleti személy szűken fókuszált figylemmóddal rendelkezik; ezért kezdetben az Open Focus és a „nem-idő” kifejlesztését és gyakorlását hangsúlyozzuk. Korrelációt figyeltünk meg az ilyen állapotokban eltöltött idő és a világosság meg jó közérzet növekvő érzése, ill. a félelem, a feszültség és a rokon viselkedésmódok csökkenése között. Úgy tűnik, egyértelmű megfelelés van a magas amplitúdójú szinkrónikus agyhullámok és a szubtilis tudatosság meg az ön-nemtudatossság egyidejű fellépése között. A kliens elé tárjuk és megbeszéljük vele az Open Focus praxisával kapcsolatos következő útmutatásokat:

Az Open Focus-gyakorlat egy sor kérdésből áll az Ön ama képességére vonatkozóan, hogy bizonyos tapasztalatokat elképzeljen. El tudja-e képzelni, hogy szellemével és testével természetesen válaszol a kérdésekre anélkül, hogy különös erőfeszítést tenne arra, hogy elérje e képek vagy tapasztalatok egyikét? Ha például azt kérdezem: „El tudja-e képzelni a szemei közötti teret?”, képes lenne-e Ön teljesen kényszermentesen megtapasztalni a szemeit, és aztán a szemei közötti területre irányítani a fantáziáját és elképzelni az azok közötti távolságot? A cél nem az, hogy valamilyen számot vagy más absztrakciót adjon meg: „A szemeim között öt centiméter van.” Inkább mindenfajta feszítettség nélkül el kell képzelnie vagy meg kell élnie ezt a szemei közötti távolságot vagy területet. Kezdetben talán igen kis területnek vagy ködös érzésnek látja vagy éli meg ezt a távolságot, aztán a távolság talán növekszik vagy megváltozik, miközben Ön fenntartja irányultságát erre a területre. A tapasztalat gyakran hosszabb gyakorlás során változik meg. Az Ön tudatosságának megnyílása minden felmerülő tapasztalatra folytonos folyamat.
A kérdések között kb. 15 másodperc telik majd el, és azt szeretném, hogy ez idő alatt az utolsó kérdés tárgyánál tartsa meg figyelmét. Ne zavartassa magát, ha nehézségei támadnak egy bizonyos elképzelés vagy tapasztalat megéléséban; egyszerűn engedje meg az Ön képzelőerejének, hogy megmaradjon a kérdés tárgyára irányultnak, és engedje meg az Ön tapasztalatának, hogy természetsen fejlődjék ki. Ha úgy tűnik, nem történik semmi különös, vagy szelleme elkalandozik, ne törődjék vele. Ha azt veszi észre, hogy figyelme vándorol, és valamilyen gondolatra, képre vagy elképzelésre koncentrálódik, akkor ne hárítsa el azt a folyamatot, de ne is segítse elő, hanem engedje, hogy figyelmének gyújtópontja egyszerűen olyan tág legyen, hogy azt az észlelést kiegészítőleg, ahová az Ön szelleme elkalandozott, a mindenkori Open Focus-kérdés képét is átfogja.
A legtöbb ember ugyan segítségnek tartja, ha becsukja szemeit a gyakorlat során, de ha Önnek könnyebben mennek úgy a gyakorlatok, akkor nyitott vagy félig csukott szemmel is kivitelezheti őket. A nyitott vagy félig nyitott szemmel végrehajtott gyakorlás előmozdítja az Open Focus átvitelét a hétköznapi élet helyzeteire. Megkönnyítendő az Open Focus hatásainak a hétköznapi életre történő átvitelét, viszonylag egyenes testhelyzetet ajánlok, nevezetesen ülést vagy állást. Jóllehet az alkalmi elalvás és felébredés szükséges fejlődési szakasz lehet a gyakorlat folyamán, a mély álmot és az izomtónus hozzá kapcsolódó elvesztését el kellene kerülni.

Open Focus-gyakorlat

(Az Olvasó talán szeretné valóban végrehajtani a gyakorlatot. Ebben az esetben fontos a jótékony hatás elérése érdekében, hogy minden képre minimum 15 másodperc álljon rendelkezésre. Például: El tudja-e képzelni a szemei közötti teret... /15 másodperc/, a fülei közöttit... /15 másodperc/, a nyakában.../15 másodperc/?)

El tudja-e képzelni -
- a szemei közötti teret... a fülei közöttit... a nyakában... a vállai között... a csípői között... a nagy- és mutató ujja között mindkét kezén... nutató és középső ujja között... középső és gyűrűs ujja között... gyűrűs ujja és kisujja között mindkét kezén...
- az összes ujjai közötti teret egyidejűleg...
- hogy nagyujjai térrel vannak megtöltve...
- hogy mutató ujjai... középső ujjai... gyűrűs ujjai... kisujjai... tenyerei és ujjai térrel vannak megtöltve...
- hogy az ujjhegyei és a csuklója közti terület... a csuklója és a könyöke közti terület... a könyöke és a válla közötti terület... a vállai közötti terület térrel van megtöltve...
- hogy a nyakán belüli tér ugyanolyan kiterjedéssel rendelkezik, mint a vállai közötti tér, és a vállaiban, a karjaiban, a kezeiben, az ujjaiban lévő tér....
- hogy a vállain belüli területek és a vállai meg az ujjhegyei közötti területek egyidejűleg térrel vannak megtöltve...
- a lábujjai közötti teret...
- hogy lábujjai térrel vannak megtöltve...
- hogy lábai és lábujjai... a rüsztje és a bokája közti terület... a bokája és a térde közti terület... a térde és a csípője közti terület... a csípői közti terület térrel van megtöltve...
- hogy ülőpárnái térrel vannak megtöltve...
- hogy ülőpárnái, valamint a csípői és a combjai, lábai és lábujjai közti terület egyidejűleg térrel van megtöltve...
- a végbélnyílásán belüli teret...
- hogy nemi szervei térrel vannak megtöltve...
- hogy a nemi szervei és a végbélnyílása közti terület térrel van megtöltve...
- hogy alhasa és hátának alja térrel van megtöltve...
- hogy teste a rekeszizomtól lefelé térrel van megtöltve, beleértve rekeszizmát, nemi szerveit, végbélnyílását, lábait és lábujjait...
- a hólyagján belüli teret...
- hogy a veséi közötti terület... a veséin belüli terület... a köldöke és a gerince közötti terület... a mellkasán belüli terület... a bordái közötti terület... a lapockái közötti terület... a mellein belüli terület... a szegycsontja és a gerince közötii terület... a vállai és a bordái közötti terület... a nyakán belüli terület... a lapockái és az álla közötti terület térrel van megtöltve...
- a tüdőiben lévő teret... a hörgőiben lévő teret, miközben ki- és belélegez...
- hogy egész teste az állától lefelé térrel van megtöltve, beleértve kezeit és ujjait, szívét, nemi szerveit, végbélnyílását, lábait és lábujjait...
- a teret a nyakában... az orrában, miközben ki- és belélegez...
- az állcsúcsa és nyakának belseje közti teret... a nyakában lévő tér és a füleiben lévő tér közti teret... a nyakában lévő tér és a szemei mögötti tér közti teret...
- hogy az állkapcsa... arcai és szája... nyelve... fogai és foghúsa... ajkai térrel vannak megtöltve...
- a felsőajka éa az orrgyöke közti teret...
- hogy a szemei körüli és a szemei mögötti terület térrel van megtöltve...
- hogy szemei... szempillái... orra és orrüregei... orrnyerge térrel van megtöltve...
- a szemei és a tarkója közti terület... az orrnyerge és a nyakszirtje közti terület... a halántékai közti terület térrel van megtöltve...
- hogy homloka... agya... gerincoszlopa térrel van megtöltve...
- hogy egyidejűleg az egész feje térrel van megtöltve...
- hogy egyidejűleg az egész feje és egész arca térrel van megtöltve...
- hogy egyidejűleg az egész feje, arca, nyaka, és egész teste, beleérve a kezeit, nemi szerveit és lábait, térrel van megtöltve...
- hogy egész lénye megtelik levegővel, amikor belélegez, és egész lénye megmarad térrel töltve, amikor kilélegez...?

Miközben elképzeli a teret egész testében, képes-e egyidejűleg elképzelni
- a teret a teste körül, az ujjai és lábujjai közti teret, a tarkója és a háta mögötti teret, a teret a feje fölött, a széke alatt, az Ön előtt lévő teret és az Öntől oldalra eső teret...
- hogy a belső tér és a külső tér közti határok feloldódnak, és hogy a belső tér és a külső tér folytatólagos és egységes térré válik...
- hogy ez az egységes tér a maga egyformán nagy belsejével és külsejével három dimenzióban halad tovább, elölről hátra, jobbról balra, föl és le...
- hogy Ön - miközben elképzeli ezt az egységes teret - egyidejűleg minden rendelkezésére álló zajt is észlel, az én hangszínemet, az Ön (és más jelenlévők) által okozott zajokat, é mindazokat a zajokat, melyeket talán meghall...
- hogy ezek a zajok az egységes térből jönnek és ez a tér áthatja őket...
- hogy Ön - miközben a térre és a zajokra ügyel - egyidejűleg képes ügyelni mindazokra az emóciókra, feszültségekre, érzésekre vagy fájdalmakra, melyek talán fennállnak...
- hogy ezeket az érzéseket és észleléseket áthatja a tér...
- hogy Ön - miközben tudatában van a térnek, a zajoknak, az emócióknak és ás testérzéseknek - egyidejűleg tudatában lehet minden íznek, szagnak, gondolatnak és elképzelésnek is, melyek esetleg fennállnak...
- hog Ön most minden olyan érzést és tapasztalatot is képes beengedni a tudatába, melyek eddig talán kimaradtak, úgyhogy Ön most egyidejűleg egész lényének tudatában van, mindannak, ami Ön...
- hogy egész tapasztalatában jelen van és érvényesül a tér...
-hogy Ön, ha folytatja ezt az Open Focus-gyakorlatot, meg fogja tanulni, hogy gyorsabban, tökéletesebben és kevesebb fáradsággal lépjen be az Open Focus-ba...
- hogy Ön, ha folytatja ezt az Open Focus-gyakorlatot, elevenebb és áthatóbb térelképzeléssel fog rendelkezni...
- hogy, ha folytatja ezt az Open Focus-gyakorlatot, elevenebbé és mindenütt jelenvalóvá fog válni az a képessége, hogy elképzelje: minden tapasztalatát áthatja a tér...?

A laboratóriumunkban följegyzett fiziológiai folyamatváltozások - minközben a kliens Open Focus-gyakorlatokat végzett - arra utalnak, hogy gyakran már az első ülésen fellépnek pozitív változások. Az Open Focus-gyakorlat során az alfa-aktivitás amplitúdójának és teljességének fokozódó növekedését látjuk az egyes agylebenyekben, és fokozódó növekedést az agylebenyek közötti EEG-aktivitás egyidejűségében. Az alfa-hullámok egyidejűségében és teljességében bekövetkező erős emelkedés lép fel olykor hirtelen, ha a kliens térrel töltöttnek képzel el bizonyos testterületeket. Alkalomadtán jelentősen emelkedik a kéz hőmérséklete, noha a gyakorlatban nem fordulnak elő meleggel kapcsolatos elképzelések. Hasonlóképpen általános izomellazulásra is sor kerül, jólehet nem adunk utasítást az ellazításra. A jó közérzet más jelei is megnyilvánulnak; ezek közül a legfigyelemreméltóbb talán a vérnyomás csökkenése, ha az korábban magas volt.
Az Open Focus-gyakorlatot otthon is lehet végezni a hangkazetták segítségével. Az Open Focus síkjának elmélyülését egy héten belül el lehet érni. Csupán egy vagy néhány ülés után gyakran arról számolnak be a kliensek, hogy több tartós ellazulást éreznek, mint korábban. Ha megnyilvánulnak az Open Focus kihatásai, akkor fenntartható és fokozható a minden szenzorikus, perceptorikus, emócinális és mentális tapasztalatot kitöltő és átható tér megtapasztalása. Ismételt gyakorlatok után a páciensek gyakran az Open Focus állapotába lépnek be anélkül, hgy végrehajtanák a gyxakorlatot, ésepdig egyszerűen azáltal, hogy egy kulcsszó vagy kulcsmondat használatával, mint amilyen például az Open Focus, visszaemlékeznek erre az állapotra. Ez a jelenség analóg azzal a helyzettel, amelyben a valamilyen ingerre vagy eseményre gondolás előidézi a vele összekapcsolódott affektust vagy szellemi állapotot.
A figyelemfókusz bővítése megkönnyíti azoknak az ingereknek és tapasztalatoknak az elosztását és ezt követő integrációját, melyekre az ember előzőleg szűken fókuszálódott. Ez a feszültség és a vele összekapcsolódott öntudatossági állapotok csökkenéséhez vezet, melyek a szűken fókuszált figyelemmel járnak együtt. A kliensek a szellemi vagy testi jelenségekre adott szélsőségesen affektív reakciók visszahúzódásáról és egyidejű tünetenyhülésről számolnak be. Ennek következtében sok zavaró érzés és tapasztalat, mely korábban makacsul megmaradt a tudatban,, kezd szétszóródni. Így például hirtelen feloldódtak és eltűntek a fájdalom különféle fajtái, mégpedig olyan személyek nagy meglepetésére, akik sokáig szenvedtek különböző fájdalmakban.
Akárcsak más technikák esetében, melyek megteremtik a permisszív feltételeket az általános önintegrációhoz, köztük a biofeedback-tréning is, a kliensek gyakran ún. „felszabadítási jelenségeket” írnak le. A felszabadítási jelenségek észlelési anomáliák, szúró fájdalom, borzongás, remegés, tompa vagy bizsergő érzések, izzadásrohamok, spontánul a tudatba lépő gondolatok, emlékek, érzések vagy emócionális tapasztalatok formáját ölthetik. Ha az Open Focus-tréning során felszabadítási jelenségekre kerül sor, megmagyarázzuk a kliensnek, hogy az ellazuló emberben sok olyasmi tudatosul, ami korábban tudattalan volt. A kliens kellemesnek vagy zavarónak érezheti ezeket a jelenségeket. A felszabadítási jelenségek fellépése hasonlít azoknak a fájdalom- vagy élvezettapasztalatoknak a megjelenéséhez, melyekre a hétköznapi életben stresszgazdag testi vagy emócionális szakítópróba után kerül sor, amikor az ember kezd elengedni vagy ellazulni. Mondjuk az ember megsérül egy balesetben, de annyira felindult, hogy csak később fedezi fel a sérülést és a vele összekapcsolódó fájdalmat, amikor felindultsága alábbhagy.
A felszabadítási jelenségek fellépése arra utal, hogy a kliens sikeresen oldja fel a feszültség különböző formáit, például a hazugságot, a tagadást, az ellenállást, a visszautasítást vagy a gátlást. Ha ilyen tapasztalatokra kerül sor, arra buzdítjuk a klienseket, hogy amennyire csak lehetséges, ítélet nélkül vegyék tudomásul és vegyék fel őket az Open Focus-ba. Az Open Focus-gyakorlatok előmozdítják az összes érzékelések szimultán tudatosságát, beleértve a tértapasztalatot is, ahelyett hogy azok közül egyre koncentrálnánk. Így rossz érzés nélkül lehetséges a kliensek számára, hogy tudomásul vegyék olyan szokatlan vagy kellemetlen tapasztalatok megjelenését, mint az unalom, a feszültség, a félelem, a fájdalom vagy az ellenállás - oly módon, hogy a tudatosság nagyobb arénájára osztják el energiájukat.
A kliensek gyakran juttatják kifejezésre aggodalmukat amiatt, hogy gondolataik alkalmilag elkalandoznak a gyakorlatok alatt. Azzal nyugatatjuk meg őket, hogy a figyelem ernyedése természetes, és nem kell megkísérelniök, hogy figyelmüket a kérdésekre rögzítsék. Ám ha felismerik, hogy elkalandoztak, és olyan gondolatokba vagy folyamatokba bonyolódtak, melyeknek nincs közük a kérdésekhez, akkor e gondolatokkal egyidejűleg fesztelenül vegyék tekintetbe a kérdésekkel asszociált elképzeléseket is. Felszólítjuk a klienseket, hogy szelíd kitartással ragaszkodjanak a rendszeres gyakorláshoz, szükség esetén önfegyelemmel, de kerüljék az önmaguknak tett szemrehányásokat vagy a túlhajtott önfegyelmet, mivel ezek inkább gátló hatásúak.
A kliensek gyakran aggodalmaskodnak akkor is, ha a gyakorlatok során rövid időszakokra elszundítanak. Ekkor is megmondjuk neki, hogy az elalvás a gyakorlat alatt természetes folyamat. Mivel az Open Focus-tréning kezdeti célja abban áll, hogy a szellemet elmozdítsa a túlzottan izgalmi állapotoktól az alvás irányába, nem ritkán kerül sor arra, hogy az emberek túllőnek a szellemnek ezen a köztes állapotán, az Open Focus-on, és ténylegesen elalszanak. A felébredéskor nem kell az embernek rögtön a szélsőséges éberség állapotába lépnie. Ellenkezőleg, arra bátorítjuk a klienseket, vonják be az álmosság tapasztalatát figyelmük kiterjedésébe, éspedig az Open Focus-kérdésekkel együtt.
A kliensek ne fáradozzanak azon, hogy ellenálljanak az alvásnak. Az álmosság és az asszociált folyamatok szelíd tudatának bevonása Open Focus-ukba igencsak hatékony az éberség kívánt fokának fenntartása szempontjából. Ha a tréner a laborban megfigyeli a kliens EEG-hullámait és a videomonitort, könnyen felismerheti, mikor szundít el a kliens. A felébredés megkönnyítésére aztán a következő kérdésbe belefoglalja a kliens nevét, pl.: „György, el tudja képzelni a csípői közti teret?” A név kimondása rendszerint elég a kliens felébresztéséhez, anélkül hogy túlságosan éber állapotba hoznánk őt. Ha az otthoni gyakorlás során kerül sor rövid elalvásra vagy elszundításra, akkor biztosítjuk a klienseket arról, hogy ebből nem kell problémát csinálniok, hogy alighanem bizonyos alvásigényük volt, és folytassák csak házi gyakorlataikat.
A kliens rendszerint megállapítja, hogy az elalvás problémája mindinkább eltűnik. Ha azonban továbra is fennáll a mély álomba zuhanás hajlama, úgyhogy a gyakorlat értéke jelentősen csökken, akkor más testtartást javasolunk. Például arra szólítjuk fel kliensünket, hogy laza, de egyenes pozícióban üljön egy széken, és közben közvetlenül a csípői fölött, központosítva tartsa a felsőtestét. Így különböző testi biofeedback-mechanizmusok lépnek életbe egy mérsékelt izgalmi szint fenntartása érdekében. Ezen a ponton hangsúlyozzuk, hogy sem a szélsőséges tónus, sem a petyhüdtség nem kívánatos, hanem inkább az egész testre egyenletesen eloszló, közepes testtónus. A nagy amplitúdójú agyhullám-aktivitás nagy mértéke attól a szabad és gazdag energiaáramlástól függ, mely a megfeszítettség nélküli, egyenes tartáshoz kötődik.
Bár a tréning korai stádiumaiban minden kliens esetében hasonló eljárásmódot alkalmazunk, de a kazettasorozat lezására után az egyedi igényekhez és tünetekhez lehet hangolni a gyakorlatokat. Ha a kliens számára természetessé és kellemessé vált az Open Focus-állapot, javult az alfa-hullámok termelése és a kliens érzéket szerzett azon szellemi állapot iránt, mely e hullámok termelésével összefügg, akkor módosítjuk a gyakorlatot, hogy növeljük a tünetcsökkenés valószínűségét, föltéve, hogy ez még nem következett be. Így például a feszültségből eredő fejfájástünetekkel rendelkező kliensek esetében egy sor olyan kiegészítő elemet veszünk föl az Open Focus-gyakorlat hosszú és rövid formájába, melyek a fej, az arc vagy a nyak területével kapcsolatosak. A kiegészítő kérdések tartalma a mindenkori tünettől, az érintett testterülettől és a kliens verbális preferenciáitól függ.
E gyakorlat fontos formális aspektusa abban áll, hogy az elképzelni kifejezést alkalmazzuk, és nem a megélni vagy az érezni kifejezést. Noha a gyakorlat célja a közvetlen tapasztalás totalitása, és nem csupán egy elképzelt vizuális kép, mégis az elképzelni kifejezést használjuk, mivel lágyabbnak és könnyedebbnek hat, mint az érezni vagy megélni. Az „El tudja Ön képzelni?” nem foglalja magában sem azt, hogy valamilyen speciális tapasztalatot keresünk vagy várunk, sem azt, hogy a tapasztalatot szigorúan definiálni kellene. A gyakorlat formájának az a rendeltetése, hogy saját tapasztalataink és elképzeléseink szelídségét, permisszivitását és nyitottságát hangsúlyozza.
Az Open Focus-gyakorlatokban kérdéseket, és nem útmutató irányításokat alkalmazunk, mivel megfigyeltük, hogy a klienshez intézett utasításoknak, mit tegyen vagy képzeljen el, olyan követelési minőségük van, amely gyakran kelt ellenállást. A kérdőforma alkalmazása általában megkerüli ezt az ellenállást és az Én asszociált elhárítómechanizmusait. Ezenkívül a kérdőforma aláhúzza a kliensnek a folyamat feletti ellenőrzését, és megmutatja, hogy a siker saját motivációjától és gyakorlásától függ. Ezenkívül gyakran hangsúlyozzuk a klienseknek, hogy a tünetenyhülés arra való képességük fejlődésének eredménye, hogy figyelemfókuszukat szétszórják és Open Focus-szá alakítsák, és hogy képességük a tapasztalatok további ilyetén integrálására hozzájárul ahhoz, hogy elkerüljék a stressztünetek visszatérését.
A különböző, hagyományos meditatív technikákhoz hasonlóan az Open focus-gyakorlatok is megkönnyítik az alany-tárgy-tudat feloldását. Kísérleti személyeink különböző transzperszonális tapasztalatok fellépését írták le, köztük a környezetükkel való egység érzését, a „testből kilépés” tapasztalatait, valamint a magasabb és kibővült ismeret más tapasztalatait. Az Open Focus-praxis és a figyelemtréning más formái megteremtik a kedvező permisszív feltételeket a tünetek visszaszorulásához, a feszültség oldódásához és a transzperszonális jelenségek széles spektrumához, jóllehet e célból nem integráltunk a gyakorlatokba semmilyen sajátos útmutatást vagy javaslatot.
Az Open- Focus-tréninget sikeresen alkalmaztuk olyan egyének és csoportok esetében is, akiknél és amelyeknél a biefeedback-eszközök alkalmazása nem volt használható vagy lehetséges. Klinikánkon azonban a legtöbb esetben a biofeedback-tréninggel együtt alkalmazzuk. Az első tréningüléseken az Open Focus-tréningen van a hangsúly. Az egyedi üléseken, miközben a kliens Open Focus-gyakorlatokat végez, feedback-hangot adunk, amely átlagos alfa-amplitúdót és öt agyi régió (a középokcipitális, középparietális, középfrontális, valamint a bal és jobb alvólebeny) szinkronizmusát tükrözi. Az Open Focus-gyakorlat - azoknak a feltételeknek a kifejlesztésével, melyek pozitív változásokat tesznek lehetővé a releváns fiziológiai folyamatokban - könnyed reakciókat vált ki a kliensből, melyeket a biofeedback-hang segítségével mutatunk meg. A biofeedback-hang tájékoztatja a klienset ellazult fiziológiai állapotáról és egyidejűleg pozitívan megerősíti őt.
Az Open Focus-gyakorlatok során alkalmilag ellenőrizzük a galvanikus bőrreakciót (GSR), a periferiális bőrhőmérsékletet és az elektromiografikus (EMG) aktivitást is. Ezeknek a fiziológiai mértékeknek a változásai pótlólagos bizonyítékul szolgálnak a kliens és a tréner számára arra vonatkozóan, hogy a gyakorlat minősége kielégítő, és hogy pozitív hatást értek el. Ezenkívül léteznek utalások arra, hogy maga a feedback-hang is beállítható úgy, hogy megnöveli az alfa-amplitúdót és a szinkronizmust (Selzer és Fehmi, 1975). Az Open Focus-tréning és a biofeedback kombinált alkalmazásával tehát ama képesség egyfajta tévedésmentes megtanulására kerül sor, hogy olyan pszichofizikai állapotokba lépjünk be, melyek nagy amplitúdójú alfahullám-aktivitással és szinkronizmussal, csökkentett GSR-aktivitással, nagyobb periferiális bőrhőmérséklettel és csekélyebb EMG-akitivitással kapcsolódnak össze.

Biofeedback-tréning

Az Open Focus- és az EEG-biofeedback-tréning kölcsönösen erősítő hatással van egymásra. Az Open Focus és a fázisszinkrónikus EEG-feedback kombinált alkalmazásával történő figyelemtréning jól megfelel különböző pácienscsoportok számára: olyanoknak, akiknek tünetenyhítésre van szükségük; olyanoknak, akik elsősorban a személyes növekedés, a funkcionális kapacitás és az életminőség javulása iránt érdeklődnek; és olyanoknak, akik spirituális vagy transzperszonális tapasztalatokra törekszenek.
A biofeedback-tréning olyan, a legújabban kifejlesztett technika, melynek segítségével az emberek megtanulhatják olyan fizilógiai folyamatok ellenőrzését, melyek normális esetben nem állnak az akarat kontrollja alatt. A biofeedback-tréning során egy szenzoriális jel, egy hang- vagy fényjel tájékoztatja a résztvevőket testfunkcióik speciális aspektusának váltakozó állapotáról - izomfeszültségük fokáról, vérnyomásukról, bőrhőmérsékletükről vagy agyhullámaik frekvenciájáról és amplitúdójáról. A feedback-jel tartalmazta információ alkalmazásával a kísérleti személy fokozatosan megtanulhatja a mért funkciók ellenőrzését.
A biofeedback során terapeutikus keretek között gyakran alkalmazott fiziológiai funkciók közé tartozik az EEG- és EMG-aktivitás, a periferiális bőrhőmérséklet és a GSR (Kamiya, Barber, Miller, Shaphiro és Stoyva, 1977). A periferiális bőrhőmérséklet emelkedését és a GSR-aktivitás csökkenését - melyek  a szimpatikus idegrendszer csökkent működését mutatják - gyakran már korán és könnyen elérik a tréninggel. Ezért a GSR- vagy hőmérséklet-biofeedbacket gyakran alkalmazzák a biofeedback-tréning első ülésein, hogy demonstrálják az autonóm idegrendszer feletti kontroll lehetőségét. Az EMG-biofeedback-tréning olyan tünetek esetében megfelelő, melyek a harántcsíkolt izomzat feszültségével párosulnak. A periferiális hőmérséklet, a GSR-, EMG- és EEG-aktivitás a rendszerstressz különböző aspektrusait tükrözik, és ezért gyakran a deszenzibilizáló eljárással összefüggésben alkalmazzák őket.
Az átfogóbb fiziológiai funkciók egyike, melyet a biofeedback-tréningtechnikák alkalmazása során vizsgáltak, az EEG-aktivitás. Az EEG az agykéreg feszültségének kis változásait regisztrálja, éspedig elektródák segítségével, melyeket a fejbőrre erősítenek. Az EEG-rajzok az ember négy, világosan különböző agyhullám-mintáját mutatják. Ezeket a hullámokat a feszültségváltozás amplitúdója és frekvenciája szerint különböztetik meg és kategorizáélják. Amint megállapították, az EEG-agyhullámminták különböző figyelemállapotokkal párosulnak (ld. 1. ábra; vö. Lindsley, 1952). A béta-aktivitásnak nevezett, nagy frekvenciájú (13 Hz fölött) és kis amplitúdójú agyhullám-aktivitás rendszerint a szűken fókuszált figyelem, az erős felindultság, a feszültség vagy félelem állapotaihoz kötődik. Az alacsonyabb frekvenciájú (8-13 Hz) és nagyobb amplitúdójú aktivitás, melyet alfa-aktivitásnak hívnak, tipikusan a laza éberség állapotával áll kapcsolatban, melyben a figyelem egy vagy több észlelési mód szélesebb mezejére oszlik el egyidejűleg. Az aktivitás e két fajtája a legtöbb éber ember EEG-rajzában különböző részesedésben van jelen. Az alacsonyabb frekvenciájú (4-8 Hz) és nagyobb amplitúdójú, ún. téta-hullámok gyakran kreatív képzetekkel, álmossággal és illúziókkal kapcsolatosak, és a legtöbb embernél elalvás előtt és felébredés előtt lépnek föl. A delta-hullámok (1-4 Hz) nagy amplitúdójú hullámok, melyek normális esetben csak mély álomban keletkeznek.

1. ábra: A négy agyhullám-aktivitás és a velük összekapcsolódó mentális állapotok leírása

Agyhullám-   Frekvencia    Kapcsolódó          Idealizált
aktivitás                  mentális            EEG-rajz
                           állapotok

BÉTA         13 Hz fölött  erőfeszítés
                           koncentráció
                           izgalom
                           félelem
                           fókuszált fi-
                             gyelem
                           kritikus fi-
                             gyelem

ALFA         8-13 Hz       laza éberség
                           diffúz figyelem
                           meditatív álla-
                             potok
                           elmélyültség
                           Open Focus

TÉTA         4-8 Hz        álmosság
                           illúziók
                           képzetek
                           mély meditáció
                           Open Focus

DELTA        1-4 Hz        alvás

Olyan személyek beszámolóiban, akik biofeedback-tréningben részesültek és ezáltal bizonyos agyhullám-kontrollra tettek szert, meghatározott EEG-paraméterek gyakran az öntudatosság, a figyelem és a koncentráció állapotaival kötődnek össze. Ezek a beszámolók megmutatják, hogy az agyhullám-aktivitás akaratlagos növelése vagy csökkentése a figyelem rugalmasságának növekedésével kapcsoldódik össze.
Az EEG-biofeedbackkel kapcsolatos legtöbb kutatómunka azzal foglalkozott, hogy lehetővé tegye a kísérleti személyek számára alfahullám-aktivitásuk ellenőrzését. Egybehangzóan azzal a megállapítással, hogy az alfa a laza éberség állapotához kötődik, azok a kísérleti személyek, akik megtanulták az alfahullámok termelésének fokozását, arról számoltak be, hogy az EEG-biofeedback-tréning után integráltabbnak és kevésbé feszültnek érezték magukat. Ha egyidejűleg növekszik az alfa-aktivitás az agy főlebenyeiben, akkor a kísérleti személyek az időtlenség, az energia, az egység és az önfeledtség tapasztalatairól számolnak be. A nagy amplitúdójú szinkrónikus alfahullámok kéz a kézben járnak azzal a szellemi állapottal, amely nem kötődik valamilyen belül vagy kívül föllépő, egyedi történéshez, és amelyet az egész test-szellem-rendszeren keresztül történő, akadálytalan energia- és tapasztalatáramlásként írnak le. Ezért az EEG-biofeedback-tréning hatékony eszköz lehet a transzperszonális növekedés szolgálatában, vagy - sajátosabban - a figyelem rugalmasságának kifejlesztésében. Amint megfigyelték, az EEG-biofeedback-tréning megkönnyíti különböző, sajátos pszichoszómatikus tünetek és neurotikus állapotok - például félelem, depresszió, hangulatingadozás, kényszeres viselkedés, stresszreaktivitás, rosszullét, kábultság, megerőltetés, fizikai és emócionális fájdalmak és más bajok - enyhítését.
Az EEG-biofeedback-üléseken az ember ellazítva ül egy nem túlzottan megvilágított, hangszigetelt teremben. Amikor becsukja a szemeit, egy hangot kezd hallani, mely felhangzik, mihelyt az ember egy bizonyos hullámamplitúdón felüli alfahullámokat hoz létre. A kísérleti személyek fokozatosan érezni kezdik különböző mentális folyamataik és a hang erőssége közti összefüggést. Valamelyes gyakorlással fokozatosan kifejlesztik azt a képességüket, hogy ellenőrizzék a hangerőt. Megtanulják akaratlagosan megváltoztatni a releváns mentális folyamatokat, és azt is, hogy biznyos folyamatokat hosszabb időre fenntartsanak. Ennek a kontrollnak a kifejlesztése lehetővé teszi számukra, hogy jobban tudatában legyenek a feedback által visszatükrözött folyamatoknak. Azzal tehát, hogy megtanulják a feedback-hangot bizonyos időszakaszra fenntartani és erősségét modulálni, megkönnyítik a maguk számára azoknak a mentális folyamatoknak a megtapasztalását, melyek a hangot létrehozó agyhullámok paramétereihez kapcsolódnak.
Azok a személyek, akik éveken át tanultak bizonyos diszciplínát, mondjuk a meditációt, a művészet valamelyik formáját vagy valamilyen sportot, rendkívüli módon alkalmasak arra, hogy nagy amplitúdójú hullámokat hozzanak létre, valamint hogy ellenőrizzék az agy öt főlebenyéből kiinduló EEG-aktivitás frekvenciáját és amplitúdóját, valamint fáziskapcolódását. Ezek a gyakorlott személyek a többieknél nagyobb valószínűséggel számolnak be jelentős belátásokról az EEG-biofeedback-tréning egyetlen ülése után. Így például egy tehetséges komponista egyetlen EEG-biofeedback-tréningülés után felismerte, hogy a figyelem és a tudatosság koncentrációjának és rugalmasságának rendkívüli állapota, melyet sok éves zenei praxisa alatt kifejlesztett, a zenén kívüli összefüggésekben is hasznosítható. Azt mondta, akkor jutott erre a felismerésre, miután észrevette, hogy képessége a figyelemre az agyhullám-aktivitás bizonyos fajtáinak felel meg, és hogy ez az aktivitás saját ellenőrzése alatt áll, teljesen függetlenül attól, a figyelem melyik mezejéről van szó.
Az EEG-biofeedback kísérleti személyeinek beszámolói szerint az alfa-aktivitás termelésével összefüggő, legjelentősebb szubjektív hatások a kezdeti periódusban, az alfahullámok tartamának vagy amplitúdójának hirtelen és hosszabban tartó megemelkedése után lépnek föl, ami egyidejűleg és mindkét oldalon mind az öt agylebenyben következik be. Ennek a tapasztalatnak a kellemes aspektusai, úgy látszik, a megszabadulás érzésével kötődnek össze, melyet az alfa-aktivitás amplitúdójának és mnnyiségének növekedése kísér. Ha viszont a nagy alfa-termelés periódusai megszokott jelenséggé válnak, akkor a tapasztalat kellemes aspektusai veszítenek intenzitásukból, míg végül már egyáltalán nem kötődik semmilyen affektus a hanghoz. Úgy tűnik, mintha az ember hozzászokna a megszabadulás és az ellazulás érzéséhez, mely az alfahullámok újonnan szerzett nagy amplitúdójának és tömegének fellépéséhez kapcsolódik.
Ha az alfahullámok amplitúdójának vagy tömegének növekedése csak az egyik agylebenyben történik meg, miközben a többi lebeny jórészt a korábbi, alacsonyabb szinten marad, akkor az ehhez kapcsolódó szubjektív tapasztalat szubtilisebb és nehezebben állapítható meg. Kísérleti személyek beszámolóiból mindazonáltal arra lehet következtetni, hogy minden lebeny alfa-aktivitása - ahogyan azt a feedback segítségével jelzik a kísérleti személynek - egészen határozott tapasztalati tartalomhoz kötődik. Mindenesetre ritka az alfa-növekedés az egyik agylebenyben anélkül, hogy ne lenne megfelelő kis növekedés a többiben is.

A tréning lefolyása

A tipikus tréningprogramban az első öt ülésen egy sor Open Focus-gyakorlatot mutatnak be a kliensnek (2-6. kazetta). Az első ülésen megismertetik a klienset azokkal az Open Focus-gyakorlatokkal, melyek a fejre és a kezekre helyezik a hangsúlyt. A gyakorlat teljesebb formáját, mely az egész testre és minden észlelési módra nézve megköveteli az Open Focus-t, a második ülésen utatják be a kliensnek. A harmadik ülésen következik egy teljes Open Focus-gyakorlat rövidített változatának bemutatása. A negyedik ülésen az Open Focus egyik különös formáját, a „fájdalomfeloldást” ismeri meg a kliens; ezzel a kazettával arra utasítják, hogy Open Focus-technikákat alkalmazzon valamilyen tartós testi fájdalom vagy tapasztalati kellemetlenség feloldására. Az Open Focus-gyakorlatok utolsó sorozatának az a rendeltetése, hogy kifejlessze és megkönnyítse az Open Focus egyedül, kazetták nélkül történő gyakorlását.
Az első üléstől kezdve arra szólítják fel a klienseket, hogy legalább naponta kétszer hajtsák végre otthon az Open Focus-gyakorlatokat. A legtöbb kliens megkapja a kezdeti üléseken használt hangkazettákat az öt gyakorlattal. Minden ülés előtt kikérdezik a klienseket otthoni gyakorlásukról: annak tartamáról, az Open-Focus-állapotról szerzett szubjektív tapasztalatuk minéműségéről és a lehetséges pszichológiai vagy viselkedésbeli kihatásokról. Ez a kérdezősködés hangsúlyozza a kliens számára az otthoni gyakorlás fontosságát, s azt a lehetőséget is megadja számára, hogy feedbacket kapjon azokra a kérdésekre, melyek esetleg haladását iiletően merültek föl benne.
Az első öt ülésen, melyeken a kliensek Open Focus-gyakorlatokat végeznek, ellenőrzik EEG- és/vagy más pszichológiai aktivitás-paramétereiket. A gyakorlatok során akusztikus biofeedback-jelzéseket adnak nekik. Ezeken az üléseken a hangsúly nem a biofeedback-jeleken van. Inkább arra szólítják fel a klienseket, hogy egyidejűleg vegyék figyelembe az Open Focus-gyakorlatokat és a biofeedback-jelet. A fiziológiai folyamatok ellenőrzése révén a tréner is, meg a kliens is feedbacket kap arra nézve, hogyan reagál a kliens az Open Focus-tréningre általában, és különösen a kérdéssorozat sajátos pontjaira. Ily módon a kliensek fiziológiai környezetük tág tudatába jutnak, és passzív módon tudást gyűjtenek a feedback tapasztalati kísérőjelenségeiről. Az alfa-feedback termelésének fáradság nélküli fokozódása következtében - anélkül, hogy ezt tudatosan kísérelnék meg -, a kliensek jobban érzik magukat a biofeedback-helyzetben és a tréningfolyamatban, ha a későbbi üléseken felszólítják őket, hogy gyakorloják a biofeedback-jel ellenőrzését.
Függetlenül attól, hogy a személyes növekedés okán, általános stresszállapot miatt vagy bizonyos fiziológiai zavarok folytán kezdtek-e bele a biofeedback-tréningbe, a tréningprogram - különböző tartalmi és időbeli súlypontokkal - Open Focus-tréninget, GSR-, bőrhőmérséklet-, EMG- és EEG-biofeedback-tréninget foglal magában. A figyelemmagatartás különleges jelentősége miatt a hangsúly általában az EEG-folyamatok feletti kontroll kifejlesztésén nyugszik; a rugalmasabb figyelem képessége magától kifejlődik, ha a kliensek megtanulják növelni és csökkenteni az agyhullámok amplitúdóját és frekvenciáját.
A kliensek speciális igényei határozzák meg a tréning speciális súlypontját. A migréntől szenvedő, vagy krónikusan hideg kezű és lábú kliens számára kezdetben talán a periferiális bőrhőmérséklet tréningjét hagsúlyozzák. A krónikus pszichofiziológiai rugalmatlanság, mint például a krónikus periferiális érgörcs, mely a Raynaud-betegséggel függ össze, gyakran csak nehezen férhető hozzá közvetlenül a kliens számára, mivel a fiziológiai változások terjedelme és variabilitása itt viszonylag kicsi. Ilyen esetben hasznos, ha a kliens megtanulja növelni az általános feszültségszintet, miközben kifejleszti más fiziológiai rendszerek figyelmének és rugalmasságának kontrollját, mielőtt megkísérli, hogy eljusson a tünetreleváns érrendszer kontrolljához.
A legtöbb kliens számára a tréning fontos aspektusa a bizalmas tanító-tanítvány-kapcsolat. A szoros személyes kapcsolatot a tréning kezdetén hozzák létre, és a tréning egész folyamán fönntartják. Részletesen megbeszélik az otthoni gyakorlás, a motiváció vagy az affektív reakciók problémáit.
A fókuszált figyelem fellazítása a tréning során gyakran odavezet, hogy a kliensben tudatossá válnak régi tapasztalatok és jelenlegi emóciók vagy problémák. E felszabadítási jelenségek közül sok a bűntudat vagy családi visszaemlékezések formáját ölti, s ezek világosan tükrözik a pszichodinamikus tudatosság és az integráció növekedését. Az így fölszabadult aspektusokat lehetőség szerint átfogóbb keretbe kell integrálni, mielőtt a kliens továbbhaladhatna, hogy szélesítse figyelmének területét. Gyakorlott kliensek felszabadítási jelenségeknek ismerik fel ezeket a tapasztalatokat, és képesek arra, hogy felvegyék őket Open Focus-ukba, ahol a reintegrációs folyamat természetes módon lép föl. Kevésbé tapasztalt vagy függőbb kliensek azonban lehetőleg az ezekkel a tapasztalatokkal összekapcsolódott affektusra irányítják fókuszukat, ami gátolja az affektus integrációját és azt a képességüket, hogy nyitottan forduljanak a biofeedback-jelek vagy az Open Focus-gyakorlatok felé. Ebben az esetben a tréner úgy könnyíti meg az ilyen tapasztalatok integrációját, hogy biztosítja kliensét: ez az új tudatosság egyszerűen a tapasztalatok iránti nagyobb nyitottság visszatükröződése.
Erősen töltött felszabadítási jelenségek mindenekelőtt a tréning korai szakaszában fordulnak elő, még ha újra és újra felmerülhetnek a tréning egész folyamán is. Ha a tréning későbbi stádiumaiban felszabadítási jelenségek fejlődnek ki, akkor általában a figyelemmező hirtelen kiszélesedése, vagy az agyhullámok amplitúdójának vagy szinkronizmusának hirtelen növekedése után jelennek meg. Ha célszerű, a kliens és a tréner behatóan megvizsgál egy bizonyos érzést vagy valamilyn más tapasztalatot, ami akadályozza, hogy a kliens előre tudjon haladni a tréningben.
Sokféle funkcionális, pszichoszómatikus vagy stresszvonatkozású zavar kezelésére használták már az Open Focus- és a biofeedback-tréninget; legfontosabb kezelési formáiban az Open Focus- és biofeedback-tréningnek hasonló a dinamikája. Miközben a kliensek gyakorolnak, megteremtődnek azok a feltételek, melyek megengedik számukra, hogy feladjanak olyan testi görcsöket és mentális vagy figyelemvonatkozású beállítottságokat, melyek korábban megszokásszerűen fölléptek és a feszültség felgyülemléséhez vezettek. A tréning során adódó fizilógiai változásokat különböző fokú és különböző gyújtópontú öntudatosság kíséri.
Az Open Focus- és a biofeedback-tréning következtében létrejövő ellazulás és integráció egyidejűleg tükröződik a fiziológiai és a mentális rendszerben. Ezért a kísérleti személy - figyelmének orientációja szerint - a legkülönfélébb módokon élheti meg a terápia lefolyását. Egy fejfájós kliens talán a tünet enyhülését írja le, mely olyan fiziológiai jelenségek növekvő tudatosságával együtt lép föl, mint a kézhőmérséklet vagy az izomfeszültség; egy másik kliens adott körülmények között arról számol be, hogy fejfájási tüneteinek csökkenése annak következménye volt, hogy megváltozott valamilyen kényezers gondolkodási mintája vagy kényszeres figyelem-beállítottsága. A gyakorlás fokozódásával azonban továbbfejlődik az egyidejűség tudatossága és a szellemi, ill. testi jelenségek integrációja. Ez a tudatosság különösen fontos a pszichoszómatikus zavaroktól szenvedő kliensek számára.
Az EEG-biofeedback- és a figyelemtréninget hatékonyan lehet alkalmazni krónikus és súlyos tünetek enyhítésére, valamint a transzperszonális növekedés megkönnyítésére is. A következőkben néhány klinikai esettanulmányt mutatunk be a biofeedback- és az Open Focus-tréningtechnikák hatékonyságának és alkalmazási területének leírására.

Esettanulmányok

1. eset

D. negyvenéves, kétgyermekes házas asszony. Felelősségteljes állása van egy számviteli cégnél. D. azzal a panasszal jött rendelésemre, hogy egy küszöbön álló idegosszeomlástól és munkaképtelenségtől fél. Az irodában, mint mondja, túlterhelt, a férje részvétlen, kritikus és nem támogatja őt, amikor krízisben van. Ezenkívül a szeretője nem régen más barátnőt talált.
D. úgy érezte, legyűri őt a fizikai és emócionális fájdalom. Különböző, szabadon vásárolható gyógyszerek nem enyhítették tüneteit. Az orvosa által felírt Valiumnak olyan mellékhatásai voltak, melyek megnehezítették, hogy a foglalkozásában szükséges precizitással dolgozzék. Az első ülésen feltűnt, hogy kezei kissé nedvesek és igen hidegek (22-23 C). Arról panaszkodott, hogy kezei és lábai mindig hidegek. Az volt az érzése, hogy emócionális és fizikai szenvedése gyorsan fog rosszabbodni, és attól félt, már nem tudja sokáig megtartani munkahelyét.
Az első tíz Open Focus- és biofeedback-tréningülésen D. megtanulta, hogy belépjen az Open Focus állapotába és ellenőrizze GSR-reakcióját és kézhőmérsékletét. Alkalomszerűen képes volt 35 C-ig emelni kézhőmérsékletét. Megtanulta, hogy ellenőrizze homlokán az izomfeszültséget, és képes volt fokozni az alfahullámok termelését. Ez alatt a kb. hat hét alatt fokozatosan csökkent emócionális fájdalma, gyakoriságát és intenzitását tekintve egyaránt. Eléggé meglepődött azon a képességén, hogy transzcendálni tudja fájdalmát, és a jó közérzet érzésén, mely a gyakorlóüléseken eltöltötte.
Ez az eset annyiban figyelemre méltó, hogy D. két ülésen alkalmazott bőrhőmérséklet-biofeddback után megállapította, hogy többé nem voltak hidegek a kezei, noha ameddig csak vissza tudott emlékezni, hideg kezektől és lábaktól szenvedett. A későbbi mérések, amikor rendelésemet fölkereste, sosem mutattak kevesebbet 32 C-nál.
D. azután is, hogy (27 ülés után) befejezte a rendelésemre járást, naponta kétszer folytatta otthon a tréninget (alkalmi kihagyásokkal). Kifinomultabban tudatosultak benne a stressz ismertetőjegyei, mindenekelőtt kezei révén. Ezért otthoni gyakorlatainak megszakításai után erősebben ismerte fel, hogy stresszérzékeny, ami ismét megerősítette az otthoni tréning iránti motivációját. D. általánosságban is megállapította, hogy erősen javult az a képessége, hogy stresszhelyzetekben is funkcionáljon. Az volt az érzése, hogy gyakorlatai következtében már nem dolgozik olyan megfeszítetten, mégis többet teljesít. Barátjával való kapcsolata kevesebb gondot okozott neki. Elvált a férjétől, és jelenleg egyedül él. Mióta egy évvel ezelőtt befejeztük a rendszeres tréninget, öt további ülésre jött el. Ezeken az üléseken továbbra is viszonylag nagy amplitúdójú, szinkrónikus alfahullámokat termelt, és megélte az önfeledtség és az egyesítő Open Focus ehhez kötődő állapotait.

2. eset

L.-nél, egy negyvenöt éves egyetemi tanárnőnél, aki röviddel korábban vált el a férjétől, szívbillentyű-atrófiát és hegszövetet diagnosztizáltak, és ezekre vezették vissza jelenlegi szimptómáját, nevezetesen a tachikardiát. A tréning kezdetén percenként 120 fölött volt a szívverése, és 160 fölé emelkedett, ha csak kissé is felindult. Egy szívspecialista azt mondta neki, a biofeedback semmit sem fog érni a tachikardiára, mivel az okot organikusnak tartja. Azt is mondta neki, hogy végül szívbillentyű-operációra lesz szüksége. Saját kezdeményezéséből kezdett bele a biofeedback-tréningbe, mindenesetre anélkül, hogy a hagyományos orvosi kezeltetést abbahagyta volna.
L. kezelési programja az első tíz ülésen hasonló volt a többihez, ahogyan ebben a munkában leírtam. Az első tíz ülésen minden alkalommal néhány percnyi verbális feedbacket kapott a szívverésére vonatkozóan. Pulzusszámának direkt feedbackjét lehetőség szerint kerültük, mivel mindenfajta szívverés-mérésre igen érzékeny volt, és kiderült, hogy mindenekelőtt a stressz és a feszültség általános csökkenése volt mérséklő hatással pulzusára. Az első tíz ülés után L. 90 és 100 közé redukálta nyugalmi pulzusát. További tíz ülés után pulzusa alkalomadtán nem sokkal volt 70 fölött. Jelenleg arról számol be, hogy nyugalmi pulzusa még mindig gyorsabbá vagy lassabbá válik aszerint, hogy milyen stresszhelyzetek vannak az életében. Mégis fokozatosan megtanulja, hogy kevésbé szélsőségesen reagáljon a streszhelyzetekre. A következő évben szeretne egy telket venni, egy csomó tanítási és felügyeleti kötelezettsége van, több tudományos vizsgálatban, kutatási megbízáson és egy könyvön dolgozik, ezért igencsak elfoglalt. E megterhelések ellenére nyugalmi pulzusa továbbra is percenként 70-75. Otthoni gyakorlása során növekvő gyakorisággal jelennek meg különböző transzperszonális tapasztalatok is.

3. eset

T., a huszonhatéves, hajadon egyetemista lány előtörténetét depresszió és egy öngyilkossági kísérlet jellemezte. A depressziós epizódokat az elbátortalanodás és az értéktelenség érzései váltották ki, mindenekelőtt akkor, amikor nem érezte magát abban a helyzetben, hogy megbirkózzék munkájával, minthogy igen lelkiismeretes és teljesítményorientált volt, valamint a visszautasítottság érzései, mindenekelőtt heteroszexuális kapcsolataiban. Azokban az időszakokban, amikor jól boldogult munkájával, elmondása szerint tartós hipomániás állapotban leledzett. Mivel egy mániás-depresszív minta ismertetőjegyei mutatkoztak, nem vettük volna fontolóra a biofeedback-tréninget, ha depresszióját nem a súlyos félelem váltotta volna ki. Abból a hipotézisből indultunk ki, talán nem lép föl a depresszió, ha elkerülhetők a félelemreakciók. Egy öngyilkossági kísérlet után kezdte a terápiát. Ezenkívül lítiumot írtak neki, de ez később elmaradhatott.
25 ülés után igen jól állt T. dolga. Azt mondta, jobban megvan önmagával, és nagy munkanyomás alatt is jól funkcionál. Nem habozott állapotát erősen javultnak nevezni. A következő idézet az önértékeléséből való: „Depresszióim korábban előre nem láthatóak, ellenőrizhetetlenek és teljesen bénítóak voltak. A félelem a depressziótól csaknem ugyanolyan destruktív volt, mint a depresszió maga. Fokozatosan feloldódott mind a félelem, mind a depresszió. A második hatás, amit hamarosan megállapíthattam, a munkától való félelem csökkenése és az improduktivitás hosszú periódusainak teljes eltűnése volt... Korábban rettenetesnek találtam, amikor el kellett kezdenem valamilyen munkafeladatot... A tréning révén megtanultam, hogy lazán végezzem munkámat, ahelyett hogy megfeszülten hajszolnám... Produktivitásom egyértelműen növekedett. Jóllehet jelenleg egyszerre több feladaton dolgozom és határidők szorítanak, mindig az éppen soron lévő tennivalóra tudok koncentrálni, anélkül hogy közben megzavarna a más dolgokra gondolás.”
Saját leírása szerint T. most inkább érezte magát abban a helyzetben, hogy hibáival, a visszautasítással vagy a kudarccal megbirkózzék. Arról számolt be, hogy hangulatingadozásai fokozatosan enyhültek, és ezért most nagyobb önkontrollal rendelkezik, mint régen. Noha azt mondta, hogy a tréning idején különböző érzések merültek föl benne, többek között annak intenzív érzése is, hogy nem attraktív és hogy magányos, valamint alkalomszerűen félelmi rohamok, képes volt arra, hogy ezeket az érzéseket megélje és asszimilálja anélkül, hogy túl erősen reagálna rájuk. Fokozatosan csökkent ezeknek az érzéseknek a gyakorisága és intenzitása, és arról tájékoztatott, hogy emócionális beállítottsága most igen pozitív hangoltságú. Örömét lelte kedvenc hobbijaiban is, a főzésben és a fával történő foglalatosságban, de a férfiak felé többé-kevésbé zárkózott maradt. Ez az elzárkózás is fokozatosan csökkent, és visszatért ahhoz a vágyához, hogy folytassa tanulmányait.
Kezelésének befejezése után megházasodott, és megkezdte orvosi tanulmányait. Egy sor levelezőlapot küldött, melyeken bemutatta az életét. Arról számolt be, hogy boldog a házassága, és meg tud birkózni az orvosi tanulmányok követelményeivel. Utolsó értesülésünk szerint még mindig rendszeresen végzi Open Focus- és biofeedback-gyakorlatait (Weber és Fehmi, 1974).

4. eset

M.-nél, egy még alig húszéves kliensnél három évvel a kezelés előtt erősen megnövekedett vérnyomást diagnosztizáltak. Az utóbbi két évben transzcendentális meditációt végzett anélkül, hogy állapotának mérhető változását érte volna el. Amikor eljött hozzánk, vérnyomása 185/120 volt. Diuretikus gyógyszereket írtak neki, de különböző mellékhatások miatt ezeket el kellett hagynia. M. igen erősen motivált volt a biofeedback-tréning iránt, mivel nagyon aggódott tüneteinek súlyossága miatt.
Három olyan hét után, amikor hetente kétszer vett részt ülésen és otthon naponta gyakorolt, vérnyomása 125/75-re süllyedt. Az ezt követő időben ezen a magsságon maradt, csak stressz hatására ingadozott alkalmilag. Vérnyomásának e figyelemre méltó és gyors süllyedése mellett M. még sok más előnyről is beszámolt, melyeket a kezelés hozott számára. Most abban a helyzetben van, hogy letegye vizsgáit a főiskolán, anélkül hogy közben súlyos félelmektől szenvedne, és tanulásbeli koncentrációja is jelentősen javult. Ezenkívül emberi kapcsolatainak jelentősen pozitív fejlődéséről számol be, és nagyot javult kétoldali kéz- és ujjremegése.
Eltelt egy év, kétszer egy hónapos tréningülésekkel, melyeket ő maga kívánt, és M. ellenőrizni tudja agyhullám-aktivitását, és tudatosultak benne a legfinomabb változások és eltolódások agyhullámainak frekvenciáját, amplitúdóját és szinkronizmusát illetően. Öntudatossági szintje rendkívüli egy, az ő korabeli embert tekintve, sőt egy jól edzett személyt tekintve is.

Fejfájásklinika

Az Open Focus- és biofeedback-technikákat csoportosan is alkalmaztuk. A kezelési program Open Focus-gyakorlatokkal kezdődik a figyelem iskolázására; ehhez a már leírt hangkazetta-sorozatot használjuk. Négy ülésen ismertetjük meg a csoportot ezekkel a kazettákkal, és felszólítjuk a résztvevőket, hogy legalább naponta kétszer gyakoroljanak otthon. A kliensek aztán a csoportülések alatt biofeedback-tréningben részesülnek. E célból kisebb csoportokat képezünk, melyeknek résztvevői biofeedback-eszközöket használnak. Így minden résztvevő tapasztalatot szerez a  GSR-, a hőmérsékletmérés-, az EMG- és az EEG-biofeedback alkalmazásáról. Ezt a fajta csoportprogramot többször is elvégeztük, többek között négyszer tíz ülésben az YMCA-nél a New Jersey-beli Princetonban, és egyszer húsz ülésben egy fejfájásklinikán, mégpedig egy viselkedésjavító tanprogram keretében a princetoni Medical Centerben.
Általában pozitívak voltak a csoportokra hangolt tréningprogram eredményei. A fejfájásklinikán az utolsó üléseken megfigyelték, hogy minden migrénes páciens szignifikáns tünetenyhülést mutatott. E kliensek közül sokan fejfájási tüneteik teljes kiküszöbölését érték el és tartották fenn. Mindenesetre az izomkontrakció alapján fejfájós (feszültségből eredő fejfájás) résztvevők csupán felének sikerült tünetei teljes kiküszöbölése.
Három, feszültségből eredő fejfájástól szenvedő résztvevő figyelemre méltó, mivel oly kevés sikerük volt tüneteik befolyásolásában. Mindegyikük már néhány éve szenvedett ebben a fejfájásban. Úgy vélték, fejfájásuk a munkájukkal függ össze és csak akkor lép föl, ha erősen meg vannak terhelve és igen intenzíven kell figyelniök a munkájukra. Amint az várható volt, e három kliens hajlott a „workalcoholism”-ra, tehát a munkaszenvedélyre, és szenvedélyes problémamegoldók voltak. Ezenkívül gyakran unatkoztak a lazító- és biofeedback-eljárások során. Ezek a kliensek tényleg nem könyvelhették el fejfájási tüneteik valóságos változását, noha trénereik megfigyelték, hogy gyakran észrevehetően ellazultak, amikor Open Focus- és biofeedback-technikákat alkalmaztak. Az effajta fejfájós páciensek személyiségdinamikája annyiban tűnik különlegesnek, hogy képtelenek maradandó hasznot húzni az Open Focus- és a biofeedback-tréning kombinációjából egy tízhetes csoportmunka során. Talán a magánülések hosszabb és személyesebb kontaktusára van szükség a fejfájós páciensek e kategóriájának befolyásolására.

5. eset

R., a fogorvos azután kezdett bele a biofeedback- és figyelemtréningbe, hogy három hónapon át folytonos fejfájástól szenvedett. Igen szkeptikus volt a kezelést illetően, mert az volt az érzése, fejfájásai arra vezethetők vissza, hogy munkája során páciensei fölé kell hajolnia, és kezeivel és lábaival egyidejűleg müszereket kell működtetnie. Megmagyaráztuk neki, hogy fejfájásait részben okozhatja ugyan egy feszültségkeltő testtartás fölvétele, de ha kezeléseit kevesebb erőfeszítéssel végezné, akkor hosszabb ideig, kevésbé feszülten és ezért kevesebb fájdalommal tudná bírni ezt a testtartást. Nyílt szkepszise ellenére eljött a biofeedback-kezelésre, mivel a sok más orvos, köztük ortopéd szakorvosok és neurológusok, nem volt képes enyhülést hozni számára. Ezek az orvosok különböző organikus megbetegedéseket feltételeztek fejfájása lehetséges okaiként, sőt operációt javasoltak neki arra az esetre, ha fájdalmai megmaradnak. Ezért a kliens szkepszise ellenére motivált volt a tréning végrehajtására.
Úgy volt, hogy R. egy csoport tagjaként a princetoni Medical Center fejfájásklinikáján kezd, de egy előre betervezett szabadság megakadályozta abban, hogy a csoporttal együtt kezdje meg a tréninget. Ezért külön üléseken edzett, hogy behozza a csoport előnyét. Három külön- és két csoportülés után fejfájásai teljesen eltűntek, s ő befejezte a kezelést.
Minthogy R. motivációja a fejfájási tünetek kezelésére koncentrálódott, és igen hamar pozitívan reagált a kezelésre, motivációja a rendszeres otthoni gyakorlásra minimális. Néhányszor ismét föllépett a fejfájása, s R. ekkor egy Open Focus-gyakorlat segítségével ismét ki tudta küszöbölni. Alkalmilag napi kocogása során is gyakorolja az Open Focus-t, amikor a fájdalmak, a stressz vagy a feszültség tudatosul benne. Beszámolója szerint az Open Focus alkalmazása képessé tette arra, hogy hosszabb ideig, kevesebb fájdalommal és nagyobb jóérzéssel kocogjon.

Olyan egyének és csoportok esetében, ahol a biofeedback-eszközök alkalmazása nem volt lehetséges, sikerrel alkalmaztuk önmagában is az Open Focus-tréninget. Az Open Focus-gyakorlatok végrehajtását gyakran előadásokkal és workshopokkal kombináljuk. Ebben a keretben a szómatikus tünetekkel bíró résztvevők sűrűn számolnak be tüneteik csökkenéséről vagy enyhüléséről. Ezenkívül egyes résztvevők egyetlen, kazettákkal végzett gyakorlat után is folytatják otthon az Open Focus-praxist. Sok terapeuta, de más személyek is, akik nem végeztek biofeedback-tréninget, a legkülönbözőbb körülmények között alkalmazták hatékonyan az Open Focus-tréninget - például egy vasárnapi prédikáció részeként vagy a szülés előtt és alatt.
Az Open Focus- és a biofeedback-tréninget ugyan sikeresen vetették már be sok zavar kezelésére, de bizonyos tünetekre kiváltképpen megfelelő ez a módszer (vö. Weber és Fehmi, 1974). Klinikai keretek között az effajta tréning hatékonynak bizoyult akut és krónikus félelem, feszültségi állapotok, merev és zavaros viselkedésminták (kényszerek, fóbiák, kényszerképzetek), feszültségből és félelemből fakadó depresszió, olyan pszichoszómatikus reakciók és fizikai tünetek, mint a fájdalmak és görcsök, valamint a legtöbb baleseti sebesülés vagy szélhűdés okozta gátoltság kezelésében. Mivel a sikeres tréningtapasztalathoz szükséges a kísérleti személyek motivációja és bizonyos képesség a valósághű tudatosságra, a viselkedésproblémák bizonyos fajtáihoz, mint megállapítottuk, nemigen alkalmas a figyelem- és biofeedback-tréning; ilyenek a passzív mozdulatlansággal párosuló krónikus depresszió, a passzív függőség és nagy önállótlanság, a neuraszténiás állapotok (alacsony energiaszint), a szkizofrénia, a pszichotikus reakciók, tartós kiélési problémák, valamint olyan neurotikus és pszichoszómatikus problémák, melyek valamilyen másodlagos betegségszerzeménnyel kapcsolódnak össze. De ilyen esetekben is pozitív együttes eredmény reményében lehet alkalmazni a biofeedback- és figyelemtréninget, más kezelési formák kiegészítőjeként.
Jóllehet a figyelem- és biofeedback-tréning sokféle tünettel szemben alkalmazható, és számos pozitív funkcionális és fiziológiai változást eredményezhet, az alapvető változási folyamat minden kliens esetében ugyanaz. Ha a kliensek megtanulják, hogy ellenőrizzék saját figyelemfolyamataikat - a fókuszt bővíteni és szűkíteni, és rugalmasan figyelmesnek lenni -, akkor képesek a megfelelő könnyedséggel, világossággal és integrációval közeledni élettapasztalataikhoz.
Az Open Focus-tréning praxisa és a fiziológiai önkontroll kifejlesztése biofeedback-tréningtechnikák által két különböző kezdeményezés, de céljaik azonosak. Ha a figyelemtréninget és a biofeedback-technikákat együttesen alkalmazzák, akkor a kliensnek nagyobb esélye van arra, hogy megtanulja irányítani figyelemfolyamatait. Az a tanulási folyamat, mely az Open- Focus-tréning előrehaladtával megindul, fölbátorítja a klienseket, hogy lemondjanak egy speciális, szűk fókuszhoz való kötődésükről, és annyira kitágítsák figyelmüket, hogy képesek legyenek egyidejűleg integrálni belső és külső tapasztalatokat. A biofeedback-tréning ellenben azt a lehetőséget nyitja meg a kliensek számára, hogy figyelmüknek az Open Focus gyakorlásával elért tudatosságát és rugalmasságát gyakorlatilag alkalmazzák és annak hasznát észrevegyék. Ez a tapasztalat a biofeedback-tréning kontextusában fejlődik ki, mivel a kliensnek - hogy a biofeedback során sikeresen egyensúlyba tudja hozni autonóm, muszkuláris és központi idegrendszer-funkcióit - képesnek kell lennie arra, hogy lemondjon a szűk fókuszról és arról, hogy feszülten irányuljon a tréningfeladatra. Ez a biofeedback keretében szerzett praktikus tapasztalat elősegíti annak az erőlködés nélküli figyelembeállítottságnak az elmélyült megismerését, mely a tartósan optimális funkcionáláshoz vezet.

FIRMAN.DOC

John Firman - James Vargiu

PERSZONÁLIS ÉS TRANSZPERSZONÁLIS NÖVEKEDÉS -
A PSZICHOSZINTÉZIS PERSPEKTÍVÁJA

A modern élet nem tesz eleget az értelem emberi igényének. Az értelmetlenség, az érték- és tájékozódáshiány megtapasztalása járványos méreteket öltött. És mégis megmarad mély igényünk, megmaradnak a sürgető kérdések: Mi az, ami valóban értelmes az életben? Mi az, amit valóban fontos elérnem?
Az értelem két különböző fajtáját kell megtalálnunk: először is saját individuális egzisztenciánk értelmét, másodszor annak a világnak az értelmét, amelyben élünk, ami végső soron magának az életnek az értelme.
Mint fejlődő individuumoknak az az első dolgunk, hogy értelmet keresünk saját személyes egzisztenciánkban. Akár kisgyermekként járni tanulunk, akár diákként egy matematikai feladatot oldunk meg vagy üzletemberként egy fontos ügyletet zárunk le, valamennyien ennek a személyes értelemnek hasonló tapasztalatához jutunk. Ha sikerül egy célt elérnünk, akkor önmagunkat és életünket jelentősebbnek és értékesebbnek éljük meg. Ennek megfelelően arra törekszünk, hogy nagyobb és fontosabb célokat érjünk el, s közben kifejlesztjük képességeinket, növeljük készségeinket és ismereteinket. Ettől a személyes értelemre és személyes célokra törekvéstől  növekszünk mint emberek, és egyre jobban integrált, kreatív személyiségekké válunk, akik egyre hatékonyabbak a világban. Ez a folyamat abban zajlik le, amit talán a növekedés perszonális dimenziójának nevezhetnénk.

(Az ábra aláírása:) perszonális dimenzió

De amikor növekszik a világban való aktív részvételünk terjedelme, akkor megállapítjuk, hogy a világ értelme iránti érzékünknek is növekednie kell. Elhagyjuk az otthon menedékét és elmegyünk egy főiskolára; elhagyjuk a főiskolát és dolgozunk; megházasodunk és családot alapítunk; olyan hozzájárulásra törekszünk, amely megéri a fáradságot. A tapasztalat minden lépés megtételekor arra szólít fel minket, hogy tisztázzuk és elmélyítsük értékeinket, kutassuk fel és ismételten kérdőjelezzük meg azokat a meggyőződéseket, melyek szerint élünk. Ha reagálunk erre a felszólításra és elég sokáig folytatjuk a keresést, akkor végül ilyen, önmagunkat meghaladó kérdések iránt fogunk érdeklődni: Mi a világ igazi lényege? Létezhetik-e egy békés és szeretetben élő emberiség? Mi az, hogy idő, tér, tudat, jó és rossz? Pozitív irányba fejlődik-e az univerzum? Közeledhetünk intellektuálisan az effajta kérdésekhez, megpróbálhatunk betekintést nyerni az igazságba; de fordulhatunk a közvetlen megtapasztalás, a kibővült tudat felé is, amitől azt reméljük, hogy feltárja számunkra a nagyobb realitás értelmét és célját. Ez a keresés a növekedés transzperszonális vagy spirituális dimenziójához vezet minket.

(Az ábra aláírása:) transzperszonális dimenzió

A perszonális és a transzperszonális dimenzió

A perszonális és a transzperszonális dimenzió különbözik egymástól, de nincsenek elválasztva. Mindkettő az emberi kibontakozás természetében rejlik. Az ember azonban rendszerint hajlik arra, hogy az egyik dimenzióval inkább érintkezésben legyen, azt reálisabbnak, fontosabbnak élje meg. Az egyik dimenzió előnyben részesítésének e hajlama tükröződik abban, hogy saját kultúránkon belül különböző felfogások vannak a növekedésről. E felfogások és szempontok legtöbbje általában annak a két orientációnak egyikét követi, melyeket kissé leegyszerűsítően keletinek és nyugatinak írnak le.
A nyugati szemlélet az erős személyiségű embereket értékeli a legnagyobbra, akik teljesen bevetik magukat aktivitásaikba, hatékonyan funkcionálnak, feladatokat teljesítenek, és ügyességet meg sikert tudnak fölmutatni az élet praktikus realitásaival való bánásban. Az ilyen ember erős intencionalitással rendelkezik, és önmaga számos aspektusát egyetlen gyújtópontra irányítja. Kevés időt és fáradságot pazarol belső konfliktusokra, ambivalenciára vagy zűrzavarra. Ennek megfelelően tekintélyes mennyiségű energiája van ahhoz a feladathoz, hogy kielégítő és produktív életet éljen. A transzperszonális dimenziót valószínűleg másodlagosnak tekinti, és talán elhajlásnak attól, ami számára a legfontosabb.

(Az ábra föliratai:) transzperszonális
                     perszonális

A keleti szemlélet viszont azokat az embereket értékeli a legnagyobbra, akik a belső, spirituális életet kultiválják. A hangsúly a megtisztulás, a derű, a szeretet és az együttérzés elérésén, az öröm és harmónia érzésén, és végső soron a minden élettel történő eggyélevésen nyugszik. E célok elérése érdekében az individuum kifejleszti azt a képességét, hogy megbirkózzék a belső folyamatokkal és bővítse tudatosságát. Közben szükségesnek tartja, hogy a hétköznapi életet és az anyagi világot leegyszerűsítse, vagy éppen messzemenően transzcendálja, minthogy a hozzákötődést eltérésnek tartja attól, ami a legfontosabb. Ezért azt az embert tisztelik a leginkább és becsülik a legtöbbre, aki kontemplatív életet él: a bölcset, a gurut, az aszkétát.
Az emberek, sőt kultúrák ama évszázados hajlama ellenére, hogy e két dimenzió egyikét a másik kizárásával hangsúlyozzák, egyes emberek az egész történelem folyamán nagyszerűen ismerték föl a két dimenzió egyesítésének lehetőségét. Korunkban egyre több, a spirituális élet iránt érdeklődő ember veszi észre a jól integrált, rátermett személyiség kifejlesztésének szükségességét, hogy spirituális értékei szolíd bázissal rendelkezzenek. És megfordítva: Egyre több, a praktikus életben helytálló ember próbálja megtalálni a transzperszonálisat, a mélyebb értelmet, a világosabb tájékozódást és a nagyobb hatékonyságot.

A perszonális és a transzperszonális egyesítése

Az utóbbi évtizedekben mind több pszichológus állapította meg, hogy a teljes emberi növekedéshez mindkét dimenzió lényeges, és kezdett bele e két dimenzió viszonyának feltárásába. Angyal András (1965) például leírja az individuum igényét arra, hogy ne csak autonómiát érjen el, hanem megélje a „homonómiát” is, az egyesülést egy nagyobb Egésszel.
Roberto Assagioli hasonlóképpen a pszichoszintézis két összefüggő aspektusát ismerte föl és fejlesztette ki: a perszonális pszichoszintézist, amely a jól integrált, hatékony személyiség kifejlesztését veszi célba, és a spirituális pszichoszintézist, amely saját magasabb természetünk felismeréséhez vezet.
Abraham Maslow, aki bevezette a transzperszonális fogalmát, megfigyelései alapján párhuzamos végkövetkeztetésekre jutott. A hasonlóság Assagioli és Maslow felfogása között különösen érdekes, mivel e két férfi ugyan igen mélyen érdeklődött az ember spirituális természete iránt, és munkáját szigorúan empírikus alapokra építette, de nagyon különböző környezetben és különböző korokban működött. Késői művében Maslow az emberek három csoportját különbözteti meg: az első csoportba az önmegvalósítók tartoznak, akik erős személyiséggel, hatékony identitással és minimális transzcendenciatapasztalattal rendelkeznek; a második csoport a transzcendálóké, akiknek erős a kapcsolatuk a spirituális dimenziókkal, gyakoriak a transzcendens tapasztalataik, de sokszor gyengén fejlett a személyiségük; a harmadik csoportot a transzcendáló önmegvalósítók alkotják, akiknek nemcsak erős és hatékony személyiségük van, hanem arra is képesek, hogy transzcendálják a személyes identitás határait, és ezért mély érzékkel bírnak az örökkévalóság és „a szent” iránt (1971).

(Az ábra föliratai:) transzcendálók (transzperszonális)
                     transzcendáló önmegvalósítók
                     önmegvalósítók (perszonális)

Hogy egyre inkább megvalósítsuk emberi lényegünket, magunkban kell foglalnunk mind a perszonális, mind a transzperszonális dimenziót. Ha kifejlődik és aztán összeolvad a perszonális és a világértelem, ha kibővül szemléletünk hatósugara és az ezt kifejezésre juttató képességünk, ha individualitásunk elvegyül az univerzalitás iránti érzékünkkel, akkor megállapíthatjuk, hogy a magasabb emberi természetünkkel való egyesülés felé, igazi Önmagunk megvalósítása felé haladunk. Ezért az önmegvalósítás tágabb értelemben transzperszonális Önmagunk megvalósítását jelenti (Assagioli, 1965; 1973; Carter-Haar, 1978; Miller, 1978), és magában foglalja a növekedés két dimenziójának mind magasabb síkokon történő progresszív egyesítését. Fontos észben tartanunk, hogy az önmegvalósításnak ez a fajtája nem olyasmi, amit meg kellene tennünk vagy létre kellene hoznunk; hanem természetes folyamat, és spontánul lép föl. De mégis megtanulhatjuk, hogy jobban megértsük ezt a folyamatot, és azáltal megkönnyítsük és együttműködjünk vele.
Mielőtt a két dimenziót egyesíthetnénk magunkban, ki kell fejlesztenünk őket. Hogy a kettőt egyidejűleg fejlesztjük-e ki, vagy előbb az egyiket, aztán a másikat, az különböző tényezőktől függ, pl. individuális adottságainktól, tudatosságunktól, környezetünktől. Gyakorlatilag az emberek sokszor hajlanak arra, hogy az egyik dimenzióban nagy utat tegyenek meg, mielőtt egyáltalán tudatában lennének a másik létének.
Ha az egyik dimenzióhoz jobban vonzódunk, és ez az út helyesnek és megfelelőnek tűnik számunkra, akkor egyértelműen ez az, amelyen járnunk kell; egyidejűleg hasznos, ha fenntartjuk és kifejlesztjük a másik dimenzió tudatát. A tapasztalat ismételten megmutatta, hogy ha az egyik dimenzióban messze előrehaladunk, akkor korábban vagy későbben, de a másik dimenziót is hozzá kell csatolnunk. Ha eljön ez az idő, egy tudatos, szabad döntéssel bevonhatjuk a másik dimenziót, föltéve, hogy rendelkezünk azzal a tudatossággal és érzékkel, hogy felismerjük, mi hiányzik. A tudatos döntés alternatívája a tájékozódási krízis; végül ez is a hiányzó dimenzióhoz vezet, de ez gyakran sok időbe, fáradságba és fájdalomba kerül.
Röviden, bármely úton járunk is mint emberek, a legjobb az egész képet, az emberi növekedés egész területét szem előtt tartani.
A következőkben valamivel behatóbban szeretnénk foglalkozni mind a perszonális, mind a transzperszonális növekedési dimenzióval, és azzal, hogyan éljük meg ezeket a dimenziókat és azokat a tájékozódási kríziseket, melyek fölléphetnek, ha túl sokáig mozgunk kizárólag az egyik dimenzióban, valamint azzal is, hogyan hozhatjuk nagyobb egységbe az életünkben a két dimenziót.

A perszonális dimenzió

Születésünk pillanatától kezdve olyan ösztönzéseket és igényeket élünk meg, melyek aktivitásra motiválnak minket. Ami minden pillanatban motivál bennünket, az nem más, mint az az érzés, hogy van valami, amit érdemes elérni, valami, aminek értéke és értelme van. Első és legalapvetőbb értékünk az egyszerű fizikai túlélés. Ha azonban ez az igényünk kielégült, nem süllyedünk jóllakott elégedettségbe; valami más keletkezik, más vagy nagyobb értelemmel bíró célok.
E célok elérése érdekében egymásután fejlesztjük ki személyiségünk különböző aspektusait. Gyermekként azt látjuk, hogy értelmes dolog testünkön uralkodni, fizikai képességeket megszerezni, hogy hatékonyan cselekedhessünk. A gyermek állhatatos törekvése, hogy megtanuljon járni, kitartása az egymást követő frusztrációk ellenére, s végül az az öröm és lelkesedés, mely a sikerrel lép föl, szép példája ennek a folyamatnak.
Amikor idősebbekké válunk, egyre jelentősebbé lesz, hogy kielégítő és szoros kapcsolatokat létesítsünk másokkal. Megtanulunk mély érzéseket átélni és közölni. Az ifjúkor idején a hasonló korúakkal való kapcsolatok - mindenekelőtt romantikus kapcsolatok - válnak életünk legjelentősebb gyújtópontjává; ezek által képes kibontakozni érzelemvilágunk finomsága és gazdagsága. A késői ifjúkorban felerősödik annak vágya, hogy megértsük önmagunkat és többet tudjunk meg a világról, és azáltal érdeklődésünk gyakran a szellem fejlődésére tolódik át. Ez a motiváció először valószínűleg az egyszerű kíváncsiság formájában jelenik meg. De fokozatosan egyre inkább megismerjük a tanulás örömeit, és növekvő szellemi fegyelmet fejlesztünk ki. Ha ez megtörténik, a szellem központi helyet foglal el életünkben.
Felnőttkorban talán megállapítjuk, hogy a magunk elé tűzött célok leghatékonyabb elérése érdekében - legyen szó egy pályáról, családalapításról vagy valamilyen másfajta sikerről - minden belső segédforrásunkat koordinálnunk és integrálnunk kell, hogy egyesülten és céljainkkal összhangban működhessenek (Vargiu, 1977). Érzelmeinket ki kell fejlesztenünk és harmonizálnunk kell, hogy energiáik rendelkezésünkre álljanak, és kielégitő kapcsolatba tudjunk lépni más emberekkel. Szellemünket tovább kell gyakorlatoztatnunk, hogy kreatívan és rugalmasan tudjunk gondolkodni, és képesek legyünk mind átfogó terveket kovácsolni, mind sajátos részletekkel dolgozni. Végül harmonizálni és integrálni kell a testet, az érzelmeket és a szellemet, hogy szinergetikusan tudjanak funkcionálni.
A személysiégfunkciók teljes, harmónikus integrációja hosszú folyamat; olyan cél, amelynek elérésére a legtöbben közülünk még csak törekszenek. Diagramunkon a horizontális nyíl ábrázolja ezt az integrációs folyamatot.

(Az ábra feliratai:) az „Én”
                     növekvő személyiségintegráció

A személyiségintegráció különböző aspektusainak támogatására egy sor lehetőség áll rendelkezésre. A legtöbb pszichoterápia fő törekvése, hogy a sajátos személyiségfunkciók hiányosságaival, vagy a funkciók közötti konfliktusokkal foglalkozzék. A személyes önmegvalósítás utóbbi években megjelent legjobb kezdeményezései a személyiség különleges aspektusainak pozitív fejlesztését célozzák meg, és hozzájárulnak fokozatos integrációjukhoz egy egyesített, dinamikus Egészbe. Növekszik annak a felismerése is, hogy a személyes önmegvalósítás nemcsak a személyiség összes aspektusainak harmonizálásában áll, hanem az „Én”-nek, a személyes identitás centrumának fokozatos fölmerülésében és megerősödésében is. Az Én működése harmonizálja a személyiség aspektusait; az integrált személyiség lassanként alakul ki az Én körül. A pszichoszintézis sok segédeszközt nyújt az önmegvalósítás e duális folyamatához. Egyesek a személyiség azáltali harmonizálására koncentrálnak, hogy integrálják az alszemélyiségeket - belső színpadunk sok figuráját ((Vargiu, 1977). Mások azokkal az eszközökkel foglalkoznak, melyek révén eljuthatunk az Én felfedezéséhez és integrációjához - a személyes identitás, a tudatosság és az akarat centrumához (Carter-Haar, 1978).
Amint láttuk, a személyes önmegvalósítás értelmes célok követése révén természetes módon halad előre, akár tudatosan törekszünk rá a legkülönbözőbb eszközökkel, akár nem. A legújabb időkben egyre több ember jutott el a személyes önmegvalósítás magas szintjére, és növekvő sikerrel érte el céljait. Ez érdekes jelenséghez vezetett: Sok ember csak azért éri el személyes vagy karrierbeli céljait, hogy aztán megállapítsa: a kielégülés, és e célok értéke és jelentősége kisebb, mint várta. És végül föladják. Gyakran éppen akkor adják föl, amikor úgy tűnik, a dolgok a legkedvezőbben állnak rájuk nézve, ők maguk pedig a legsikeresebbek. Ezek az emberek gyakran új és talán tökéletesebb feladatot állítanak maguk elé, olyan feladatot, amelyről feltételezik, hogy értelmesebb lesz, mint a megelőző. Ám minden új cél, amelyet elérnek, meglehetős valószínűséggel szintén csak korlátozott vagy időleges kielégülést nyújt. Minél nagyobb a sikerük, paradox módon annál erősebben élik meg érdektelennek és üresnek azt, amit rendkívül kielégítőnek tartottak.
Ha ez néhányszor megtörtént, az illetők talán már csak gondolatban képzelik el az új célokat és a teljesülésükhöz vezető új utakat, de aztán fölismerik - mielőtt akár csak egyetlen lépést tettek is volna -, hogy ezeknek a feladatoknak már nem lesz olyan értelmük, mint az előzőknek. Most nehéz szakaszba lép az ilyen ember. Ha még nem jött létre kapcsolata a transzperszonális dimenzióval, akkor a talaj készen áll arra, amit egzisztenciális krízisnek lehetne nevezni, annak a krízisnek, amely megkérdőjelezi egy individuum egész egzisztenciájának értelmét (Frankl, 1970, 1975; Assagioli, 1965).
Az ember most elkezdi azt kérdezni, egyáltalán lehetséges-e a célok teljesülése. Az értelmetlenség növekvő érzése hatja át minden normális aktivitását. Azok az időtöltések és érdeklődések, melyeket korábban kifizetődőnek talált, már nem hozzák meg ugyanazt az örömöt. A család, a barátok, a foglalkozás már egyáltalán nem olyan érdekes. Miközben ez történik, az ember - talán különböző időpontokban - apátiát, szorongást, sőt kétségbeesést érez. Mi hiányzik? Erős identitása és jól integrált személyisége van, igen jól tud érvényesülni a világban, nem neurotikus és több mint sikeresen érte el a pszichikai egészség modern normája szerinti normális funkcionálást. A logika szerint ennek az embernek boldognak kellene lennie.
De jóllehet látszólag szinte mindent képes megtenni, nem tudja, mi mellett döntsön és miért. „Abban a helyzetben voltam, hogy jó életet teremtsek a családom és magam számára, de mi célból? Mit jelent ez?” Ahogyan a nevelő és alakterapeuta George Brown fejezi ki: „Mit tegyen az ember, miután megtanulta, hogy a saját lábán álljon? Egyszerűen csak álljon itt?” (1977, 33. o.)

Az egzisztenciális krízis

Az egzisztenciális krízis lényegét és a hozzá vezető mintát világítja meg Lev Tolsztoj találó beszámolója saját tapasztalatáról:

Valami rendkívül furcsa kezdett történni velem. A zavar és az élet leállásának pillanatait éltem meg, mintha nem tudnám, mit tegyek és hogyan éljek, elveszettnek éreztem magam és elbátortalanodtam. A zavar e pillanatai egyre gyakrabban jelentkeztek... Mindig ezekben a kérdésekben fejeződtek ki: Minek? Hová vezet ez?
Először úgy tűnt nekem, értelmetlen és jelentéktelen kérdések ezek. Azt gondoltam, ha valaha az a kívánságom támadna, hogy a megoldásukon törjem a fejem, ez nem kerülne sok fáradságomba: Csak éppen abban a pillanatban nem volt időm rá, de ha akarnám, abban a helyzetben lehetnék, hogy megtaláljam a választ. A kérdések azonban kezdtek mind gyakrabban ismétlődni, és egyre sürgetőbben követelték a választ... Olyan butának, olyan egyszerűnek és gyerekesnek hatottak; de alig nyúltam hozzájuk és próbáltam megoldani őket, rögtön arra a felismerésre jutottam, hogy először is nem gyerekesek és buták, hanem az élet legfontosabb és legmélyebb kérdései, és másodszor bármennyire próbáltam is, nem tudtam megoldani őket.
Mielőtt szamarai földbirtokommal, fiam nevelésével vagy egy könyv írásával foglalkoztam volna, tudnom kellett, miért teszem. Amíg nem tudtam, miért, semmit sem tudtam tenni, és nem tudtam élni.

Ezek történtek Tolsztojjal, miközben hatalmas személyes sikerei voltak, és nagy vitalitásról meg erőről tett bizonyságot.

Megvolt mindenem, amit tökéletes boldogságnak tartanak. Nem voltam még ötvenéves; jó feleségem volt, aki szeretett és akit szerettem; jólnevelt gyerekeim voltak és nagy vagyonom, mely anélkül növekedett és gyarapodott, hogy nagy erőfeszítéseket tettem volna. Az emberek dicsértek, és nagy öncsalás nélkül feltételezhettem, hogy híres a nevem. Minden más voltam, csak nem bolond és elmebeteg, hanem ellenkezőleg, olyan szellemi és fizikai erőnek örvendtem, amilyennel ritkán találkoztam a magam korabeli férfiaknál; testileg a kaszálásban lépést tudtam tartani a parasztokkal, szellemileg nyolc-tíz órát tudtam egyfolytában dolgozni, anélkül hogy az effajta erőfeszítés káromat okozta volna.

De termékeny élete, és figyelemreméltó tehetségei meg adottságai ellenére Tolsztoj ezt írja:

Úgy éreztem, hogy amin álltam, az összeomlott, és nincs talaj a lábaim alatt. Amiért éltem, már nem létezett, és semmi sem maradt belőle. Nem volt élet, mert nem voltak vágyak, melyeknek teljesülését értelmesnek értelmesnek tudtam volna tekinteni. Ha valamit megkívántam, eleve tudtam, semmi sem fog kijönni belőle, akár csillapítja a vágyamat, akár nem. Ha éreztem is valamit a mámor pillanataiban, ez ugyan nem vágy volt, hanem a korábbi vágyakból visszamaradt megszokás, a józan pillanatokban akkor is tudtam, hogy ez csalódás, és a valóságban nincs mit kívánni.

Tolsztoj átható világossággal írja le az egzisztenciális krízist. Olyan krízis ez, amelyben az individuális egzisztencia - az az egzisztencia, mely elsősorban a perszonális dimenzióban bontakozik ki - tulajdonképpeni bázisa válik kérdésessé. A növekedés két dimenziójának térképén látjuk a krízis megoldásának stratégiáját: A megoldás abban áll, hogy az ember képessé válik egzisztenciája értelmének saját személyiségén túli kibővítésére, hogy célirányosan része legyen az Egész életében. Ez akkor kezdődhetik el, ha figyelmét a nagyobb élet felé fordítja, mely a transzperszonális dimenzió kutatása révén válik felismerhetővé.
Az egzisztenciális krízis szakasza különösen alkalmas idő a transzperszonálissal való kapcsolat keresésére vagy megújítására. A magasabb Önmagunk álláspontja felől nézve az egzisztenciakrízist a tudatfeletti vagy transzperszonális energia növekvő árama váltja ki, amikor is ezt az energiát a magasabb Önmagunk a személyiség felé irányítja (Assagioli, 1965). Ha növekszik a magasabb Önmagunk energiája, akkor vonzást gyakorol a személyes Önmagunkra vagy az „Én”-re. Az egzisztenciális krízis előtt az Én úgy érezte, hogy túlnyomórészt a személyiség élete és a maga környezete vonzza. Az egzisztenciális krízis akkor lép föl, amikor a magasabb Önmagunk vonzereje éppoly intenzívvé válik, mint a személyiség és a környezet vonzereje, és ezért semlegesíti azokat. Ez az átmenet ideje. Olyan, mintha egy „súlytalan” ponton a térben lebegne az ember; a személyiség életének korábbi értelme eltűnt, és új értelem még nem jelent meg.

(Az ábra feliratai:) A magasabb Önmagunk

    Újraorientálódás az egzisztenciális krízis után

A kívánatos újraorientálódás a transzperszonális irányába bekövetkezhet hirtelen, az életet megváltoztató csúcstapasztalattal, melynek során tudatfeletti energiák spontánul tudatosulnak. De gyakrabban kerül sor fokozatos, célirányos átorientálódásra, olyan keresésre, mely sok irányt vehet - korábbi csúcstapasztalatokra való visszaemlékezésektől és a velük történő megújított foglalkozástól kezdve a normális világszemléleten túli területek kutatásáig.
E keresés termékenysége szempontjából döntő jelentőségű a megkülönbözetőerő és a motiváció. A megkülönbözetőerőre a transzperszonális tapasztalatok és belső üzenetek értelmezéséhez van szükség, aztán annak megállapítására, hogy egy tanító vagy egy bizonyos spirituális praxis megfelelő-e, és a külső forrásokból származó összes információk értékeléséhez. Ezen túlmenően azonban - ahogyan minden kor spirituális tanítói hangsúlyozták - motivációnknak az igazság őszinte keresésében kell gyökereznie, és nem látványos jelenségek vagy különleges tudás önző vágyában, melyekkel saját jelentőségünket vagy biztonságunkat akarjuk fokozni.
Ha elég sokáig folytatjuk ezt a keresést, akkor a transzperszonális dimenzió irányában való újraorientálódáshoz vezet, és akkor le lehet győzni az egzisztenciális krízist. Megoldása annak kibővített észlelésében található, amik vagyunk és ami a világ, amelyben élünk. Más szavakkal, elkezdjük azt a folyamatot, amelyben dezidentifikálódunk saját személyiségünktől, és a tudatosság meg az identifikáció további, átfogóbb állapotát érjük el (SYNTHESIS 2 Workbook, 1978), mely nagyobb kontextusba vonja bele személyiségünket. Ebből a nagyobb összefüggésből kiindulva egyedi lényekként megkezdhetjük az értelmesebb részvételt a nagyobb Egészben. Az identifikációnak ez a kibővülése a krízis fordulópontja.
A személyiségtől való dezidentifikálódás egyáltalán nem jelenti azt, hogy le kellene rombolnunk a  személyiségünket, „ki kellene ölnünk” az Egónkat, le kellene mondanunk az életről vagy valami hasonlót kellene tennünk, ami akadályozná természetes növekedési folymatunkat, vagy éppenséggel megfordítaná. A személyiségtől való dezidentifikálódás annak a tapasztalat által támogatott felismerését jelenti, hogy személyiségünk nem az, amik vagyunk, hanem az, amit birtoklunk - nem identitásunk forrása, hanem az az eszköz, mellyel ezt az identitást a világban kifejezésre juttatjuk. Amikor dezidentifikálódunk tőle, nem adjuk föl vagy romboljuk le; hanem transzcendáljuk határait, meg azokat az önmagunkra irányuló és elválasztó tendenciákat, melyek magukkal hozhatják ezeket a határokat.
Ha legalább tudatosan elképzeljük egy magasabb értelemmel bíró, eddig még nem észlelt terület létét, ez rendkívül hasznos lehet a dezidentifikálódásban. Célirányosan elhatározhatjuk, hogy elfordulunk az értelmetlenség melletti kitartástól, ahogyan az bizonyos egzisztencialisták sajátja; megnyílhatunk annak a kérdésnek, létezik-e valami, ami nagyobb, mint mi magunk. Ez a beállítottság nem irreálisabb annál, mint amikor a fizikusok a természet és az univerzum még ismeretlen elveit keresik (SYNTHESIS 3-4, 1977).
Számtalan ember mutatta meg, hogy ha egyre inkább dezindentifikálódunk személyiségünk határaitól, és azt keressük, ami több nálunk magunknál, megtanulhatjuk a világot összefüggő és egységes Egésznek látni, olyan világnak, melyben a személyiség megtalálja az őt megillető helyet. Akkor mindaz, ami önmagában vett célként elveszítette értelmét, új és nagyobb értelmet nyer, mivel most az Egészhez tartozó résznek ismerjük fel.
Tolsztoj kétségbeesésébe akkor világított be fény, amikor egy napon egyedül járt egy erdőben. Azt mondja, elkezdett gondolkozni az életén és azon, ami nagyobb az életénél, de még nem, fedezte fel. E nagyobb elem hiánya volt kétségbeesésének forrása. Ott, az erdei természetben önmagában kutatott e nagyobb iránti érzék után. Hirtelen megélte az élet értelme és célja új érzésének első felébredését. Ez a „nagyobb” maga az élet volt, és az élet mindenütt ott volt körülötte. Eltöltötte az élet gazdagsága és mélysége iránti csodálat, s hogy megvan a saját helye abban. E tapasztalat után írta Tolsztoj:

A dolgok bennem és körülöttem világosabbakká váltak, mint valaha, és a fény többé sosem aludt ki egészen. Nem tudom megmondani, hogyan került sor erre a változásra. Amilyen érezhetetlenül és fokozatosan halt ki bennem az életerő és értem el morális halottas ágyamat, olyan fokozatosan és észrevétlenül tért vissza életenergiám.

Az egzisztenciális krízis tehát alapjában véve alkalom arra, hogy kibővítsük a realitás iránti érzékünket. Ha megoldottuk a krízist, akkor a cél, az értelem és az értékek új módon válnak életünk részeivé, és személyes életünk univerzálisabb, átfogóbb és tartósabb forrásból meríti értelmét.
A személyes fejlődésnek azon a pontján, ahol normális esetben elérjük az egzisztenciális krízist, az is előfordulhat, még ha elég ritkán is, hogy a személyiség nem engedi át a tudatfeletti befolyását. Ez mindenekelőtt akkor történik meg, ha az erős, jól integrált személyiséget a személyes hatalomra törés túlságosan erős ösztöne szállja meg, s az illető ezt a hatalmat vagy értelemforrásnak tekinti, vagy útnak annak eléréséhez, amit értelmesnek lát. Ilyen helyzetben lehetséges, hogy az egzisztenciális krízis nem lép föl, vagy az illető nem érzi nagyon erősnek, mivel a személyiség valószínűleg jól föl van szerelkezve ahhoz, hogy ellenálljon neki. A személyiség ellenállása tekintélyesen megnő, ha az ember olyan terapeutával vagy vezetővel dolgozik, aki a krízist nem ismeri fel annak, ami, és nem bátorítja, vagy éppenséggel nem engedi meg tudatfeletti energiák felmerülését. Az érintett személy fejlődése ekkor csak a horizontális dimenzióban mehet tovább. Ha valaki túl sokáig megmarad ezen az úton, mielőtt még a személy stabil kapcsolatot létesítene a tudatfelettivel, akkor ez az út antiszociális irányba visz, nevezetesen mind több személyes hatalomra törekvéshez, és káros lehet maga az érintett és mások számára is. Szélsőséges esetekben végül még oda is vezethet, hogy a tudatfeletti energiákat személyes, az Egésztől való elszakadást előmozdító célok szolgálatába állítja, ami pervertálja tulajdonképpeni természetüket.
Sor kerülhet a síkok felcserélésére és arra az illúzióra is, hogy az ember személyes Önmagának vagy „Én”-jének tulajdonítja transzperszonális Önmaga minőségeit (Assagioli, 1965). Ekkor nem tudatosan jogtalanul magáénak - és csak magáénak - tulajdonítja azokat az erőket, melyek jogszerűen a transzperszonális Önmagunkhoz tartoznak: ahhoz a transzcendens gyújtóponthoz, melyben az egész emberiségnek része van. Más szavakkal, az ilyen ember a legfelső valóságnak tekinti személyes identitását, és - hogy egy közkeletű kifejezést használjunk - „power-trip” felé halad. Más embereket és környezetét növekvő mértékben tekinti puszta tárgyaknak, melyeket személyes identitásának támasztékául használ, és akár olyan messzire is mehet, hogy csak önmaga kiterjesztéseinek tekinti őket. Rendkívül szélsőséges eset a politikai diktátoré, aki olyan túlzóan éli meg identitásérzését, hogy még országát is belefoglalja - mint pl. Hitler, aki azt mondta: „Én vagyok Németország.”

A transzperszonális dimenzió

Az az újraorientálódás, mely Tolsztojt megmentette „morális halottas ágyától”, drasztikus példája annak, hogyan találkozik valaki a transzperszonálisssal. Mégse higgyük azt, hogy a transzperszonális tapasztalatok csak életkrízisek, fájdalmak vagy harcok következményei, vagy hogy csak kevés kiválasztottnak járnak ki - nagy művészeknek, tudósoknak vagy igen vallásos embereknek. Valójában a transzperszonális dimenzió megtapasztalása sem nem egzotikus, sem nem szokatlan dolog. Az emberlét egyik ismertetőjele.
A transzperszonális tapasztalatok sok vizsgálatára került sor a normális individuum pszichológiájának szemszögéből. A pszichoanalízisnek ezt a hagyományát, mely Richard Bucke-ig nyúlik vissza (1901), William James (1902/1916), Roberto Assagioli, C.G. Jung, Abraham Maslow és mások folytatták. A transzperszonális tapasztalatok karakterisztikus jegyeinek jó leírása található meg például Maslow The Farther Reaches of Human Nature c. könyvének (1971) „Various Meanings of Transcendence” (A transzcendencia különböző jelentései) c. fejezetében.
A legújabb időkben két társadalomtudós, Greeley és McCready végzett kutatómunkát misztikus tapasztalatokról, melynek során 1400 személyt kérdeztek meg, akiket reprezentatív szúrópróbával választottak ki az Egyesült Államok népességéből (Greeley, 1975). Az egyik kulcskérdés így hangzott: „Volt-e önnek valaha is olyan érzése, hogy egy hatalmas spirituális erőhöz áll közel, mely úgy tűnik, kiemeli Önt önmagából?” 35 % igennel válaszolt erre. E személyek fele ezenkívül közölte, hogy „többször” vagy „gyakran” volt ilyen tapasztalata. Szinte épp ilyen sokan mondták, hogy közben „békességet éreztek, azt a bizonyosságot, hogy minden jóra fordul, annak igényét, hogy tegyenek valamit másokért, azt a meggyőződést, hogy mindenek középpontja a szeretet, valamint az öröm és a derű érzését”. 29 % ezenkívül azt mondta, tapasztalatai során „minden dolgok egységét érezte, és benne a saját szerepét”.
Ezek a megállapítások, melyek egybecsengenek egy friss Gallup-körkérdés megállapításaival, nagyon érdekesek az ilyen tapasztalatok kutatásának mennyiségi statisztikai szempontjai miatt, de azért is, mert a tanulmány az amerikai népesség nagy és átfogó szúrópróbáján nyugszik (Gallup, 1976). Az is jelentős, hogy a leírt tapasztalatok hasonlóak sok nagy spirituális vagy vallásos ember önéletrajzi beszámolóihoz.
A következő beszámolóban egy nő csúcstapasztalatáról e közös ismertetőjegyek közül sok felismerhető:

Nyugodtan ültem a konyhában, miután elvittem a gyerekeket az iskolába. Egyedül voltam a házban, és a csöndben elkezdtem gondolkodni az életemről, arról, hol vagyok most, és hová megyek. Kezdtem mindinkább egy folyónal látni az életemet, olyan folyónak, mely csak egy patak volt az univerzum életének nagyobb áramában. Megmagyarázhatatlan módon, hirtelen az öröm intenzív érzése vett erőt rajtam; nagyon elevennek éreztem magam, és úgy láttam, értelem és cél tölti be az életemet. Az örömmel mély szeretet keveredett - szeretet az életem iránt, a családom és az emberiség mint Egész iránt, annak harcaival, növekedésével és változásaival együtt. Úgy éreztem, hogy mindannyian ennek az örömnek és szeretetnek az irányába haladunk.

Tapasztalata során ez a nő olyan tudatállapotba lépett be, amely meghaladta normális hétköznapi tudatosságát, olyan állapotba, amelyben mély értelmet látott nemcsak a saját életében, hanem az emberiség életében is. Ez a tapasztalat ténylegesen transzperszonális volt; e nő transzcendálta benne normális identifikációit, látta összeköttetését egy nagyobb életösszefüggéssel, és ennek az összeköttetésnek az alapján a szeretet és az öröm érzését érezte.
A transzperszonális felé orientálódás különböző módokon és különböző időkben következhet be. Valamennyi különböző életszakaszban - a gyermek-, ifjú- és felnőttkorban - megvannak a transzperszonális aktivitás tipikus mintái, melyek jól ismertek, még ha gyakran nem ismerik is fel őket annak, amik.
Hogy a gyermek gyakran „filozófus”, azt olyan különböző férfiak figyelték meg, mint Piaget és Wordsworth. Wordsworth ezt írja:

Te legjobb filozófus... Boldog látnok!
Benned nyugszanak azok az igazságok,
melyeket mi fáradságosan keresünk
egész életünkön át...

A gyermek intenzív kíváncsisága és csodálkozása, amikor először lát havat vagy széttépdes egy virágot, gyakran a transzperszonális dimenzió iránti természetes, korai érdeklődés kifejeződése. Még egy egészen kicsi gyerek is tűnhet olykor valódi filozófusnak, aki belemerül a dolgok értelmébe - a születés, a halál, a tér és idő lényegébe.
Ifjúkorban egy csúcstapasztalat, egy új, kihívó helyzettel vagy mély filozófiai kérdésekkel való szembesülés keltheti föl a transzperszonális iránti érdeklődést. Az ifjú keresését gyakran nem támogatja, vagy éppen csak megtűri a környezet, mely nem fogékony a transzperszonálisra. Ebben az esetben megtörténhetik, hogy a fiatal életének ezen egész területét magtartja a maga számára, vagy éppen elfojtja.
A felnőtt ember transzperszonális tudatossága az értelemnek a vallásban, a tudományokban vagy a művészetekben történő pozitív keresése következtében jöhet napvilágra, vagy egy nagy életkrízis - egy válás, egy baleset, a halállal találkozás - következtében is, mely kikényszeríti a dezidentifikálódást a megszokott kötődésektől és a lét mélyebb szemléletét. A transzperszonális tapasztalatok általában olyan realitással rendelkeznek, amely mélyebbnek tűnik a normális hétköznapi létnél. Magukban hordják érvényességüket, ismeretelméleti minőségük van és az értelem és értékek iránti kibővült érzéket közvetítenek.
A transzperszonális dimenzió mindenesetre szubtilis. Kapcsolatunk vele kezdetben nagyon törékeny lehet, s talán ápolni és akaratlagosan erősíteni kell. Megtehetjük ezt azáltal, hogy először is megtanuljuk felismerni az ilyen tapasztalatot, amikor fellép, aztán meditáció, introspekció vagy más eszközök segítségével kutatni ezt a tapasztalatot, hogy végül integráljuk, és kifejezésre juttassuk életünkben és aktivitásainkban azt, amit nekünk adott.

A transzperszonális ösvénye

Amikor az emberek az értelmet keresik a transzperszonális dimenzióban, az eredmények igen különbözőek. Egyesek számára lassú és fáradságos a folyamat, másoknál hirtelen és spontán. Bármilyen gyors legyen is a haladás, sok enber előbb vagy utóbb keresztülmegy azon a fázison, amelyben csökkenő erőfeszítés mellett egyre sűrűbben tesznek szert transzperszonális tapasztalatokra.
Mivel az ilyen transzcendenciatapasztalatok kielégítőek, elbűvölőek, sőt eksztatikusak, sok ember úgy érzi, lassanként annyira vonzzák őket, hogy elfordulnak személyiségfejlődésüktől és részvételüktől a világban. Azokkal összehasonlítva a világ és az ő személyes egzisztenciájuk a világban talán színtelennek, csúnyának vagy éppen valótlannak hat. Azok az emberek, akiknek a személyisége nem eléggé integrált, ezen a ponton könnyen hajlanak arra, hogy mindinkább elhanyagolják hétköznapi életüket és hétköznapi aktivitásaikat. Végül odajuthatnak, hogy teljességgel ignorálják személyiségüket és annak integrációját, és így csak növelik a perszonális és transzperszonális fejlődésük közötti egyensúlytalanságot. Egy ember az egész életét eltöltheti azzal, hogy mind magasabb tudatfeletti síkokra tör előre, éspedig abban a téves feltételezésben, hogy ha az ember elég intenzíven éli meg a transzperszonálisat, akkor képesé válik ennek az állapotnak szüntelen fenntartására és arra, hogy az egész életet az így elért magasabb tudatban élje le. Ez olyan,

(Az ábra felirata:) A transzcendencia ösvénye

mintha az ember egy képet látna, az Önmagunk tükröződését, és közvetlenül menne feléje, anélkül hogy felismerné, hogy az tükröződés, hogy az egység igazi állapota, mely a transzperszonális Önmagunkban benne lakozik, és az az öröm és vidámság, melyet magával hoz, szükségképpen megköveteli annak integrációját, amit az ember megpróbál maga mögött hagyni.
Egyeseknek, akik a tiszta transzcendencia ösvényét járják, időlegesen sikerük lehet. Talán tényleg olyan szerencséjük van, hogy áthidalhatják az árkot, és megélhetik az egységet transzperszonális Önmagukkal. De ha ily módon elérik az egységet, ez a tapasztalat csak átmeneti, és kikerülhetetlenül követi a veszteség mély és fájdalmas érzése. Assagioli azt írja (1966):

Nem lehet közvetlenül célhoz érni, legfeljebb pillanatokra. Az eksztázis egy pillanatára lehetséges. De különbséget kell tenni a hegymászás és a repülőgéppel repülés között. Föl lehet repülni a csúcsra, de az ember nem maradhat örökre a repülőgépen, ismét le kell szállnia. A repülés igen hasznos arra, hogy megmutassa nekünk a hegycsúcs valóságát, mivel a pára és a felhők megakadályozzák, hogy a síkságról pillantsuk meg. Az ember jobban látja az utat is, a különböző lépéseket és így tovább. De végül le kell jönni, és keresztül kell menni a hegycsúcs valódi meghódításának, a fokozatos szerves fejlődésnek fáradságos folyamatán.

Ha az ember kizárólag a tiszta transzcendencia ösvényéhez ragaszkodik, akkor annak növekvő tudatossága, ami önmagunk és a transzcendens cél közötti áthidalhatatlan ároknak tűnik, dualitáskrízishez vezet.

A dualitáskrízis

Mint minden más krízis, a dualitáskrízis is alkalom a növekedésre, mihelyt az ember helyesen fogja fel. Az egyoldalú, kizárólagos koncentrálás a transzcendencia ösvényére, ami ehhez a krízishez vezet, a fejlődés szükséges, alkalmas, sőt fontos fázisa lehet. De a természetnek az egyensúly helyreállítására irányuló, kikerülhetetlen nyomása előbb vagy utóbb megköveteli az orientáció eltolódását, ami a perszonális dimenzió bevonását jelenti.
Az első jele annak, hogy az ember dualitáskrízisbe kerül, a vertikális dimenzióban való előrehaladás növekvő nehézsége. Ezt a nehézséget és a belőle fakadó felismerést, ti. hogy be kell vonni a perszonális dimenziót, különbözőképpen lehet megélni. Egyesek arról számolnak be, hogy végül megszűnnek magasabb tapasztalataik, és a depresszió periódusa után rájönnek, mennyire szükséges és bölcs dolog is, hogy elfogadják személyiségüket és azt a világot, amelyben élnek. Miután ez megtörtént, fokozatosan visszatér a kapcsolat a tudatfelettivel, amikor is megállapítják, hogy személyiségük szállítóeszköz lehet ennek az energiának a világba transzportálásához.
Mások azt állapítják meg, hogy egy bizonyos ponton túl lezárul az út, ha egyedül azon akarnak járni. Ismét mások tárva-nyitva látják maguk előtt az utat, de az emberiség és annak szenvedései iránti erős, elmélyülő szeretetből és együttérzésből önként megfordulnak és visszatérnek a világba, és segítenek másoknak a saját útjukat megtalálni. Megint mások azt ismerik fel, amikor ebbe az irányba indulnak, hogy az a transzcendens egység, amely után vágyakoznak, annak az egyesülési folyamatnak a kulminálása, melyben az egész emberiségnek része van; ha nem jut el mindenki együtt oda, akkor a megérkezésnek nincs értelme. Megértik, hogy ezt az egységet egyedül elérni és fenntartani nemcsak gyakorlatilag kivihetetlen kísérlet, hanem önellentmondás is.
De van itt egy elbűvölő paradoxon. Mivel a magasabb Önmagunk valóban a mi igazi lényegünk és transzcendálja a normális tér-időt, létezik olyan érzés, hogy már egyszersmindenkorra „megérkeztünk”. Ebből a magas nézőpontból semmit sem lehet látni, egyetlen olyan helyet sem, ahová mehetnénk. Mindenesetre létezik az a fokozatos folyamat, hogy tudatosul bennünk, kik is vagyunk valójában, és megtanulunk ennek megfelelően cselekedni. A látszólagos paradoxon akkor oldódik fel, ha különbséget teszünk aközött, amit filozófiai fogalmakkal egyfelől „életnek”, másfelől „tudatnak” lehet nevezni: a között, ami van, és az ezt tükröző tudatunk között. A magasabb Önmagunkra törekvés folyamata ezért egészen reális folyamat, és magában foglalja tudatunk kibővülését, hogy egyre tudatosabbá váljék bennünk az, ami örök.

A dualitáskrízis után

Miután döntöttek arról, hogy életorientációjukba a perszonális dimenziót is bevonják, tipikus esetben egy csomó problémába és lehetőségbe botlanak az emberek.
A transzperszonális terület kutatásában tett jelentős előrehaladás után most a felé a feladat felé fordulnak, hogy víziójukat kifejezésre juttassák a világban. Eltelve annak víziójával, ahogyan lehetnének a dolgok, az ilyen emberek talán nagy bizonyossággal és lelkesedéssel látnak a feladathoz, hogy megváltoztassák a világot; először is feltételezik, hogy ezt képesek egyedül megtenni, másodszor hogy képesek még ezen a héten megtenni. Először talán azt hiszik, csak közölniök kell, hogy meglátták a dolgok helyes megtevésének módját, és a többiek aztán gyorsan és hálásan követik őket. De ha a többiek nem reagálnak, talán még buzgóbbakká válnak ezek a keresztes lovagok, szorongatják és ráncigálják a többieket. Így lehetséges, hogy legjobb motívumaik ellenére haragosak és militánsak lesznek, sőt fanatikusan keresnek követőket. Ha előre akarnak haladni és hatékonyak akarnak lenni, akkor természetesen el kell fogadniok, hogy a világ lassúbb, és kevésbé érdeklődik vízióik és ideáljaik iránt, mint várták volna.
Itt az arányok iránti, működő érzékre van szükség: annak megérzésére, mekkora valójában a transzperszonális vízió, párosítva a világ állapotának reális fölbecsülésével. Egy tudatfeletti tapasztalat olyan lenyűgözően eleven és közvetlen lehet, hogy az ember talán elfelejti: ez a tapasztalat már nem a hétköznapi élet dimenziójának potenciálja, és hogy ennek a potenciálnak a valódi megvalósításához igen sok idő, türelem és ügyesség, valamint jólfejlett személyiség kívánatos.
Azok az individuumok, akik telve vannak az emberiség iránti szeretettel, vagy meggyőződésük, hogy minden embernek szeretetteljesebbnek kellene lennie, esetleg megállapítják, hogy alaposan kell foglalkozniok a szeretet lényegével és sok változtatást kell végrehajtaniok a saját életükben, mielőtt ők maguk valóban szeretetteljesebbekké tudnának válni. Ily módon talál fölfedezik, hogy le kell győzniök a szeretéstől és a szeretettségtől való félelmüket, és olyan személyiségmintákon kell dolgozniok, melyeket gyerekkorukban fejlesztettek ki. Mert természetesen egészen más dolog egy csúcstapasztalatban megélni a szeretetet, mint saját személyiségünket és saját életünket a szeretet kifejezésévé tenni.
Hogy egy másik példát vegyünk: Az az ember, aki belátja, milyen lenne a társadalom, ha az emberisesség magasabb fokát ismerné el, esetleg szükségszerűnek látja a szociális struktúrák megjavítását. Gondos odafigyelés nyomán talán felismeri, hogy a társadalom hasznot húzhatna abból, ha pozitívabban közeledne az emberi lény fejlődéséhez. Aztán talán arra a következtetésre jut, hogy a társadalom sok rosszat takaríthatna meg, ha a gyerekeket már magasabb potenciáljuk tudatosításával nevelnék fel, mivel így jobb és egészségesebb embereket hozhatnánk létre. Mivel most felismeri, mennyire átfogó és komplex feladat belátásának megvalósítása, először is azzal kezdhetné, hogy megkeresse a legjobbat mindabban, ami a pszichológiában és a neveléstudományban már ismert, és elkezdhetné saját megértését és tudását kifejleszteni, hogy a nevelés jobb modelljét fejlessze ki.

(Az ábra fölirata:)
 Újraorientálódás a dualitáskrízis után

Ily módon reális tervet kovácsolva, közelebb jutnak víziójuk megvalósításához azok az emberek, akik a transzperszonális dimenzió irányába orientálódtak. Biztosítani az időt arra, hogy egyensúlyba hozzuk a transzperszonális növekedést és a személyes fejlődést, először talán áldozatnak és a dicsőséges transzcendens tapasztalásról lemondásnak tűnhetik. De ha ezek az emberek kifejlesztik a szükséges személyiségfunkciókat és készségeket, és víziójuk kezd realitássá válni, akkor olyan transzperszonális területekhez férnek hozzá, melyek nagyobbak, mint bármikor korábban, és erős közösséget élnek meg a többiekkel, valamint azt az érzést, hogy a nagyobb Egész evolúciójában működnek közre.

Az önmegvalósítás útja

Amint láttuk, teljesen függetlenül attól, melyik utat választjuk, előbb vagy utóbb erős sürgetést érzünk arra, hogy bevonjuk mind a transzperszonális, mind a perszonális értelemdimenziót - a vertikálisat és a horizontálisat, a transzcendenciát és a személyes önmegvalósítást, a tudatfeletti energiák felvételét és leadását.
A történelem folyamán az emberek a módszerek széles spektrumát használták annak érdekében, hogy tudatfeletti energiák után nyúljanak, és megkönnyítsék azok áramlását és kifejezését. Ezek a módszerek az imádság és a meditáció számtalan formáját foglalják magukban, az éneket, táncot és rituálét, sokféle jógát, a bőjtölést és más aszketikus gyakorlatokat, a test fegyelmezését, az emóciók megtisztítását és szublimálását, a mentális tréninget, csoporttapasztalatokat és -aktivitásokat, a pszichoterápia különféle fajtáit és számtalan olyan kezdeményezést, mely a másokkal törődéssel és mások szolgálatával foglalkozik. Korábban csak néhány beavatott ismerte ezeket a módszereket, akiknek számát mindenkori társadalmuk kultúrális hagyományai korlátozták. A kommunikációs robbanással kapcsolatos, hirtelenül növekvő tudás miatt - a pszichológiában, szociológiában, antropológiában, történelemben, összehasonlító vallástudományban - ma egyre könnyebben hozzáférhetők ezek a technikák.
Ez a példátlan állapot nagy lehetőségeket kínál, de egyedülálló problémákat is rejt. Sok módszer, mindenekelőtt azok, melyeket a legújabb időkben fejlesztettek ki, többé-kevésbé erősen specializált és az önmegvalósítás egész folyamatának csak egy részéhez szól hozzá; igen pontosan meg akar felelni az individuum igényeinek egy bizonyos növekedési fázisban, de egy másikban nem. Ezek a technikák természetesen hatékonyak lehetnek, de csak időlegesen.
Ám ha egy módszer az út lerövidítésére, vagy ennek kedvéért gyors eredményekre koncentrál, akkor veszélyes lehet, sőt káros mellékhatásai lehetnek. Így például felelőtlen és veszélyes lehet az a kísérlet, hogy fokozzák a tudatfeletti energiák már megfelelő beáramlását, mielőtt az ember megtanulta volna használni azt, ami már rendelkezésére áll - még ha fennáll is annak a lehetősége, hogy a magasabb energiák szintetizáló természete miatt az eredmények pozitívnak bizonyulnak. Azok a népszerű módszerek, melyek a fizikai testre koncentrálnak, mondjuk különleges diéták és testgyakorlatok, segíthetnek előkészíteni a személyiséget a tudatfeletti energiákkal való bánásra, de önmagukban nem képesek megindítani ezeknek az energiáknak az áramlását. Talán hasznosak, ha más technikákkal együtt a megfelelő időben alkalmazzák őket; ám önmagukban végső soron sterilek, és gyakran elbátortalanodáshoz vagy ahhoz az illúzióhoz vezetnek, hogy a nagy erőfeszítések azonosak a haladással.
Egyre több ember használja egyik növekedési módszert a másik után. Gyakran hasznot is húznak e módszerek mindegyikéből, de valamikor mindig kimerítik azt, amit az a sajátos módszer adhatott nekik; akkor le kell mondaniok róla, és valami más után kell nézniök.
Összefoglalólag azt mondhatjuk, hogy a sok rendelkezésre álló módszer leghatékonyabb, illetve az individuális igényekhez alkalmazott felhasználásának szempontjából hasznos, ha a fejlődést az emberi növekedés mindkét dimenzióját tekintetbe véve értelmezzük. A nagy spirituális hagyományok és követőik életének vizsgálata azt mutatja, hogy az önmegvalósítás integratív ösvénye mindig figyelembe vette a folyamat minden fázisát mindkét dimenzióban. Ez érvényes például India rája-jógájára, a buddhizmus Nyolc Nemes Ösvényére és néhány párhuzamos kezdeményezésre a zsidó-keresztény hagyományban. Mindezek a hagyományok azt mutatják, hogy ha az önmegvalósítás útjára lépünk, akkor ennek az ösvénynek három komplementer aspektusát egyidejűleg kell használnunk, de fejlettségi fokunknak megfelelően mindig különböző arányokban:
- a fölfelé irányulást a tudatfeletti irányában, a meditáció, a vizualizálás és az imádság különböző módszerei révén;
- a tudatfeletti, a személyiségünk és a világ lényegének megértését, hogy egyre inkább harmóniába tudjuk hozni őket; 
- a szolgálatot vagy az általunk ismert legjobb kifejezésre juttatását, hogy elérjük a legnagyobb boldogságot.
A következőkben ezt a három aspektust és néhány lényeges módszerüket vizsgáljuk meg.

(Az ábra fölirata:) Az önmegvalósítás útja

Fölfelé irányulás

A fölfelé irányulás univerzális módszere az imádság. Pszichológiailag nézve - tehát függetlenül azoknak a sajátos vallási meggyőződéseknek az érvényességétől vagy érvénytelenségétől, melyek különböző formáihoz kapcsolódnak -, az imádságot olyan belső akcióként lehet leírni, melyben érzelmi funkciónk a magasabb természetünkre, vagy ezen keresztül még magasabb realitásokra vagy erőkre irányul. Az imádság összeköti emócionális lényünk sok megosztott aspektusát, először is kívánságok révén, aztán törekvés, elismerés, odaadás és háládatosság révén.
Ennek következtében az imádságnak harmonizáló és átalakító hatása van az érzelmekre. Akár tartalmazza az imádság azt a tudatos kívánságot, hogy kapjunk valamit, vagy ezt a valamit saját magunkra vagy másokra „lehúzzuk”, akár nem, az érzelmek fölfelé projektálásának az a kihatása, hogy a tudat centrumát bizonyos mértékig „felemeljük” a belső világ szubtilisabb síkjaira. Az érzelmek és kívánságok fölemelésének folyamatáról van szó, ami által ezek az érzelmek és kívánságok magasabb célokra törekvéssé alakulnak át.
A tudatfeletti inspiráció és belátás irányába történő fölfelé irányulás további eszközei az imaginatív technikák (SYNTHESIS 1, 1978; SYNTHESIS 3-4, 1977). Ezek a technikák a vizualizáláson alapulnak, a képek tudatos és tervszerű használatán. Azzal, hogy a megfelelő képet vagy szimbólumot vizualizáljuk, olyan visszhangot keltünk a megfelelő tudatfeletti mintában, melynek révén a szükséges energia áramolni kezdhet. A vizualizált kép aztán önálló életre kel, és az energia jótékony következményekkel éri el a személyiséget. A képzelőerőnek ez a célirányos használata értelmes, mivel mind a szellemet, mind az érzelmet igénybe veszi; tudatfeletti energiák széles spektrumát csapolja meg, és rugalmasan is, meg precízen is lehet alkalmazni. A képzelőerő által létrehozott szimbólumok például gyakran polivalensek ugyan - sok jelentésük van és sok energiában keltenek visszhangot -, és ezért kihatásaik tele vannak meglepetéssel, de rendelkezhetnek szelektív tulajdonságokkal és specializált alkalmazásokkal is, melyek lehetővé teszik a hozzáférést a transzperszonális energia speciális minőségeihez.
A meditációt egyik legalapvetőbb formájában a következő, Robert Frostról szóló beszámoló írja le, mely még a költő életében keletkezett:

Amikor Frost első college-beli évét töltötte, tanulóköri társai gondban voltak, mivel egyedül tett hosszú sétákat az erdőkben. Végül egyszer idősebb egyetemisták delegációja várt rá, és rövid tapogatózó előkészítés után egyikük megkérdezte: „Frost, mit csinálsz te, amikor egyedül járkálsz az erdőben?” Frost rájuk nézett és azt felelte: „Fakérget rágcsálok.” Erre békében hagyták. Amit Frost ténylegesen csinált az erdőben, az meditálás volt. Még ma is tesz hosszú sétákat, és még mindig meditál. Részben ez az a képesség, mely Amerika legnagyobb élő költőjévé teszi őt.
Van egy olyanfajta meditáció, amely passzív: nyugodt elmerülés az Önmagunkba, egyfajta kontempláció. De az, amit a legtöbben közülünk gondolkodásnak tartanak, értelmetlen tudati áramlás, olyan, mint egy megvágatlan film, mely a saját, kusza belső dialógusunkat rögzíti.
Robert Frost meditációja sem nem passzív, sem nem értelmetlen. Irányított, kitartó és célratörő. Ő képes arra, hogy elővegyen egy szót vagy gondolatot, és szellemével rajta időzzön, miközben minden nézőpontból szemügyre veszi, belülről kifelé föltárja, fölboncolja. Így új aspektusokat, új jelentéseket és új szépségeket lát meg, még a fáradt és elnyűtt fázisokban is (Cole, 1960).

Ez a koncentrált és célzatos mentális aktivitás a meditáció egyik leghatékonyabb formája. Ez olyan embereket, mint Einstein vagy Teilhard de Chardin, képessé tett arra, hogy közvetlen tudatosságot szerezzenek arról, amit ők „univerzális szellemnek” neveztek. Ennek a meditációformának a türelmes és rendszeres alkalmazása felbecsülhetetlenül értékesnek bizonyult a személyiség és a tudatfeletti közötti, gazdag és megbízható kommunikációs folyam létrehozásában.

Megértés

Az önmegvalósítás integratív ösvényének második lényegi aspektusa egy megbízható és átfogó megértés kifejlesztése, olyan megértésé, amely növekszik, ha mi növekszünk. Ez a  transzperszonális területnek, saját magunknak mint személyiségnek és annak a világnak a megértését jelenti, amelyben élünk, a nagyobb Egész céljáról szerzett legjobb tudatosságunk fényében. Erre a megértésre úgy lehet eljutni, hogy keressük a külső események mélyebb értelmét, rejtett okait. Ha például a világot úton levésnek fogjuk fel a transzcendens egység felé, akkor bizonyos eseményeket ezen egységhez való viszonyukban vizsgálunk. Vajon - mint sok történelmi történés esetében - az evolúció akadályainak mutatkoznak-e, melyekkel az egyes embernek és a társadalomnak meg kell birkóznia? Vagy növekedésre és pozitív tendenciára utalnak, melyeket támogatnunk és bátorítanunk kell? Megvizsgálhatjuk ily módon azokat az eseményeket, melyek nagy hatással vannak a társadalomra - a reneszánszot, az amerikai forradalmat, a nagy depressziót, a polgárjogi mozgalmat, a vietnami háborút, a Watergate-ügyet -, de a személyes történéseket és fordulópontokat is.
A külvilág és a belső világ vizsgálatai ezért párhuzamosak és komplementerek. Megértésünket aztán egyre inkább fölhasználhatjuk arra, hogy értelmes összhangba hozzuk személyiségünket és a világot a transzperszonális realitással. Ily módon partikularizálódnak azok a generalizált látásmódok, melyekre transzperszonális tapasztalataink során eljutottunk, és alkalmazhatók praktikusan önmagunkra, a társadalomra általánosságban és a mi szerepünkre a társadalomban.
Mégis, hogy eljussunk erre a progresszív és dinamikus megértésre, gondolkodásunknak a szó legmélyebb értelmében sajátunknak kell lennie. Életünk legnagyobb része fő tanulási forrása annak, amit „ozmózis révén” átveszünk mások gondolataiból, érzéseiből és cselekedeteiből. Ezen a kapcsolaton keresztül jutunk hozzá az emberiség évezredes tapasztalatához é megértéséhez. Ez elkerülhetetlen és jó is így, föltéve, hogy ezt a gazdagságot sem könnyelműen el nem fogadjuk, sem automatikusan el nem vetjük. Minden fontos lépésünkkor arra kell törekednünk, hogy tudatában legyünk annak, mi az, aminek ki vagyunk téve, milyen eszmék vagy milyen új tudás áll rendelkezésünkre, és el kell döntenünk, el akarjuk-e fogadni, vagy sem. Ki kell fejlesztenünk az arra vonatkozó tudatosságot, ami belénk ömlik, és azt a képességet, hogy ezt az áramlást szabályozzuk. Amint e befelé áramló folyó szabályozása a saját magunkkal szembeni felelőségünk, úgy a kifelé áramló folyó szabályozása a másokkal szembeni felelősségünk. Ez a jelentése olyan hagyományos spirituális szabályoknak, mint a „helyes beszéd” vagy a „meg-nem-sebezés”. Nemcsak arról van szó, hogy egy meghatározott eszme, meghatározott elv vagy meghatározott érték jó-e vagy rossz, igaz-e vagy hamis. De nem tudjuk őket valóban magunkéivá tenni, ha anélkül fogadjuk magunkba, hogy megértettük volna őket.
Érdekes megfigyelni, hogy a múltban sok spirituális vezető - akiknek követői elsősorban a vertikális dimenzió, a transzcendencia ösvénye felé orientálódtak - az odaadásra, a kérdések nélküli hitre, a tanító tekintélyének elfogadására, a tanító kívánságaival és előírásaival szembeni engedelmességre helyezte a nyomatékot. Ma, amikor több ember jut el az önmegvalósítás ösvényére, a spirituális vezetők egyre inkább lemondanak ezekről a szempontokról, és olyan technikákat vesznek át, amelyek jobban illenek ehhez az ösvényhez. Ahelyett hogy kérdések nélküli hitet és engedelmességet követelnének, azt hangsúlyozzák, mennyire fontos, hogy világosan gondolkodjunk, megbizonyosodjunk arról, mi igaz és mi hamis, mi fontos és mi jelentéktelen, és aszerint cselekedjünmk, amit magunk látunk. Hangsúlyozzák az ember saját belső segédforrásait és felelősségét, és arra oktatnak minket, hogy mindinkább saját magunkra, és végül a magasabb Önmagunkra hagyatkozzunk. Ez az orientáció jelenleg rendkívül gyorsan terjed ugyan, de minden más, csak nem új. Mindig is a legnagyobb spirituális tanítások középpontjában állt; így például Buddha egyik fő tanítása volt mintegy két és fél ezer évvel ezelőtt:

Komolyan arra buzdít minket, hogy bármi legyen is az, ne higgyük el egyszerűen, akár könyvekbe írták le, akár őseink hagyományozták át, akár a bölcsek tanították. Buddha azt mondja, semmiben sem szabad hinnünk csak azért, mert mondták; sem a hagyományokban, mivelhogy ősidők óta hagyományozták át őket; sem a híresztelésekben mint olyanokban; sem a bölcsek írásaiban csak azért, mivel bölcsek írták őket; sem a fantáziákban, melyekről feltételezzük, hogy dévák (istenek) sugalmazták nekünk (melyeket tehát spirituális inspirációknak tartunk); sem egy esetleges feltételezésből levont végkövetkeztetéseinkben; sem olyasmiben, ami analóg szükségszerűségnek tűnik; sem saját tanítóink vagy mestereink puszta tekintélyében. Csak akkor szabad hinnünk, ha saját értelmünk és saját tudatunk igazolja azt az írást, tanítást vagy kijelentést. „Ezért tanítottalak titeket arra”, mondja Buddha, „hogy ne higgyetek el valamit egyszerűen azért, mert hallottátok, hanem csak akkor, ha a tudatotokkal hisztek, és aztán ennek megfelelően és bőséggel cselekedjetek” (Olcott, 1971, 62-63. o.).

Szolgálat

A szolgálat lényege éppen ez, a legjobb belátásnak megfelelő és bőségben történő cselekvés. Ez teszi tökéletessé azt az ösvényt, amelyen keresztül a tudatfeletti energiák áramolhatnak, amint az áramkör zárása egy elektromos erőműben energiával látja el és megvilágítja a várost.
Amint a lélegzés testünk természetes aktivitása, úgy a szolgálat magasabb Önmagunk természetes aktivitása; és a fejlődés egy meghatározott pontján a személyiség számára is természetessé válik. Előfutára a személyiségben az a sürgetés, hogy javítsunk a dolgokon. Ez talán a legemberibb hajlamunk, amely a legvilágosabban különböztet meg minket az állatoktól. Ha kapcsolatot létesítünk a tudatfelettivel és kezdjük megérteni a nagyobb Egészet, amint az jelen van és egyúttal fejlődik, spontán ösztönzést érzünk arra, hogy energiáinkat ennek az evolúciónak a támogatására használjuk fel, és résztvegyünk az emberiség és a világ fokozatos tökéletesítésének munkájában. Rájövünk, hogy a transzperszonális látásunkkal összhangban végzett szolgálat a dolgok megjavításának leghatékonyabb módja, és ezért a legjobb és legértelmesebb cselekvés.
Anélkül is vonzódást érezhetünk a szolgálathoz, hogy világos kapcsolatot létesítettünk volna a transzperszonálissal; talán kötelesség- vagy bűntudatból eredően, talán mások példáját követve, talán a rászorulók fájdalmával való együttérzésből. Sokakat először ilyesmi motivál, és sok jót és értékeset tettek már ilyen motívumokból fakadóan. De hosszútávon nehézségek léphetnek föl, ha hiányzik a transzperszonális energia. Ha egyre többet költünk el energiánkból, kikerülhetetlenül feltámad annak igénye, hogy ismét feltöltődjünk. Ha csupán emócionális ösztönzésből, és világos vízió meg világos terv nélkül cselekszünk, talán azt kell megállapítanunk, hogy az eredmények ugyan kifizetődőek, de semmilyen viszonyban nem állnak az erőfeszítéseinkkel. Egyre erősebb lesz az az érzésünk, hogy munkánk nehezebb és töredékesebb, mint amilyennek ösztönös lényünk szerint tuljadonképpen lennie kellene. Érezzük, hogy hiányzik valami, valami, amit meg kell találnunk. Ami hiányzik, az természetesen kapcsolatunk a transzperszonális vízióval és forrással. Csak ha keressük azt, ami hiányzik, akkor látunk hozzá az újraorientálódáshoz és hozzuk létre ezt a kapcsolatot. Ha víziónk és az Egészről való tudásunk aztán világosabb lesz, és mi képessé válunk arra, hogy tudatfelettink energiáit éppúgy kifejezésre juttassuk, mint személyiségünk energiáit, akkor szabadabban és több energiával tudunk szolgálni. Látjuk azokat a folyamokat, melyek a nagyobb világban haladnak, s azok táplálnak, támogatnak és erősítenek minket - ahogyan az elkerülhetetlen győzelmükre vonatkozó tudás is. Érzelmeink és szellemünk összhangban állnak majd egymással és magasabb természetünkkel, és az Egész tökéletesítésén végzett munka egyidejűleg a legértelmesebb és legkívánatosabb dolog lesz, amit csak tehetünk az életünkkel.
Ez saját növekedésünk új és reálisabb értékeléséhez vezet. Felfedezzük, hogy nincs ellentmondás az Egész szolgálata és individualitásunk fejlődése között; amikor az Egészet szolgáljuk, akkor különleges adottságainkat is kifejlesztjük és legyőzzük sajátos határainkat. Individuális növekedésünk fokozatosan integrálódik abba a kötelezettségünkbe, hogy hasznos munkát végezzünk a világban. De most már nem törekszünk arra, hogy önmagáért jobbítsuk személyiségünket. Világosan látjuk, hogy lehetne még javítani személyiségünkön, de azt is látjuk, hogy a jobbításnak szinte végtelen lehetősége van. Jóllehet személyiségünk sokféleképpen növekedhetne, és sok határt küszöbölhetnénk ki, az a legpraktikusabb, ha néhány dolgon dolgozunk és másokat háttérbe szorítunk, mindig aszerint, milyen sajátos szolgálatok teljesítésére tűnünk különösen alkalmasnak. Az a bátortalan ember, aki úgy látja, hogy soron következő hozzájárulásának szükséges alkotóeleme a közvetlen kapcsolat az emberekkel, amellett fog dönteni, hogy bátortalanságán dolgozik. De egy másik bátortalan, aki azt látja, hogy számára az írás a legjobb hordeszköz, pillanatnyilag ignorálhatja bátortalanságát, és talán egy másik elégtelenségén dolgozhatik, például akaratának állhatatlanságán.
Valahányszor az emberek szolgálatuk követelményeitől tették függővé individuális növekedésüket, érdekes módon mindig arról számolnak be, hogy az nemhogy lelassult volna, hanem szélesebb, gyorsabb és könnyebb lett. A látszólagos ellentmondás megoldódik, ha arra gondolunk, hogy az a döntésünk, miszerint nagyobb víziónkat fogjuk szolgálni és transzperszonális értékeinket cselekvéssel kifejezésre juttatjuk, odavezet, hogy a tudatfeletti energiák töretlenül áramlanak keresztül a személyiségünkön és ki a világba. Ezért válik a szolgálat annak leghatékonyabb és legközvetlenebb eszközévé, hogy személyiségünk mintáját harmónikusan egybehangoljuk a tudatfelettivel, hogy az a lehető legjobban átadhassa energiáját. Ez az energia dolgozik most velünk - és egyúttal egyedül és spontánul is - azon, hogy eltávolítsuk az akadályokat és szabaddá tegyük az utat.
Az önmegvalósítás integratív ösvényének tehát inherens része a spontán örvendetesség. Az az öröm ez, hogy miközben megvalósítjuk magasabb értékeinket, azzá válunk, amik valójában vagyunk; az Önmagunk kifejezésének öröme ez, s az igazi identitásunk iránti, mind közvetlenebbé váló érzékből keletkezik, amikor megtanuljuk ezt az identitást kinyílvánítani a hétköznapi életben. Felismerjük, hogy magasabb Önmagunkként egyek vagyunk a nagyobb Egésszel, hogy igazi természetünk az, amit ilyen szavakkal kellene leírnunk: transzcendens, halhatatlan, isteni. Mégis realista módon bánunk ezekkel az örömteli felismerésekkel, mivel felismerjük annak szükségeségét is, hogy egyre inkább együttműködjünk a nagyobb kontextussal, ahogyan az folyvást megnyilvánul számunkra, és megtaláljuk benne a helyünket.
Mindebből érettség következik - nem csupán a puszta, unalmas „öregedés”, amit gyakran tartanak hamisan érettségnek, hanem valami gazdagság és teljesség -, felvilágosult érettség, telve örömmel és akarattal, elfogadókészséggel és megkülönböztetőerővel, bölcsességgel és szeretettel.
Befejezésül Goethe gondolatát idézhetjük a Faust II. részéből: „Minden, ami mulandó, csak példázat.” Más szavakkal: Minden cselekvést, magatartásmintát, érzést, gondolatot vagy szót, minden folyamatot - egész életünket - szimbólikus mintának tekinthetünk. Ha megtanuljuk, hogy életünk mintáit legjobb értékeinknek és vízióinknak megfelelően valósítsuk meg, akkor ezek a minták jobban összehangolódnak tudatfeletti energiáink magasabb mintáival. Akkor a hermetikus aforizma, miszerint „Ahogyan fönt, úgy lent”, nem csupán a realitás átfogó leírása lesz számunkra, hanem individuális kibontakozásunk alapvető módszere is, egyidejűleg azonban igazolás, imperativusz és életmód is. Miközben fokozottan azonosulunk az Egésszel, és segítünk annak megvalósulásában, fokozatosan eltűnik a szétválasztottság és az elidegendés minden érzése, s az a biztos tudás kerül a helyébe, hogy otthon vagyunk önmagunkban és a világban - sőt egyek vagyunk vele.

GOLEMAN.DOC

Daniel Goleman

MEDITÁCIÓ ÉS TUDAT - EGY ÁZSIAI ÚT A PSZICHIKAI EGÉSZSÉGHEZ

Indiai és ceyloni tartózkodásom idején alkalmam volt tanulmányozni azt a pszichológiai rendszert, melyet 15 vagy még több évszázaddal ezelőtt fejlesztettek ki Indiában, s amelyet különböző formáiban a nem-kommunista Ázsia nagy területein még mindig a szellem funkciómódjaihoz elkalauzolóként alkalmaznak. Ez az abhidhammaként ismert rendszer közvetlenül Gautama Buddha belátásaiból származik a Kr. e. 5. századból; e belátásokat később a buddhizmus különböző vonulataivá, tanításaivá és iskoláivá fejlesztették és finomították, éspedig ahhoz az evolúciós folyamathoz hasonlóan, amelynek révén Freud gondolkodása különböző pszichoterapeutikus iskolákká fejlődött. Pszichológusként meglepett, hogy a buddhista tanok egyaránt képeznek pszichológiai rendszert és kozmológiát. Ez a pszichológia ezoterikus tanítás, melyet a nyugati ember tekintete előtt gyakran elhomályosítanak a buddhizmus populáris és ismertebb kozmológiai tanításai.
Tanulmányoztam más nagy ázsiai vallásokat is - egyebek közt a hinduizmust, az iszlámot, a keleti egyházat -, s ez arra a felfogásra juttatott, hogy minden fontos vallási irányzat magvában hasonló pszichológiai rendszer található (Goleman, 1972), olyan pszichológia, melyet e hit követőinek tömege sem nem ismer, sem nem követ, melyben azonban a megfelelő „profik” - jógik, szerzetesek, papok - ugyancsak jártasak. Úgy tűnik, ez a pszichológiát érintetlenül hagyták a vallási meggyőződések közötti nyilvánvaló különbségek; a hittartalmak a vallások közötti különbségeket hangsúlyozzák, e vallások ezoterikus pszichológiái ellenben figyelemreméltó hasonlatosságot mutatnak gondolkodásukban és módszereikben. 
A legszisztematikusabb és legkomplikáltabb ázsiai pszichológia, amelyre rábukkantam, a klasszikus buddhizmusé. Mindazonáltal sok konceptusa és princípiuma lényegileg reprezentatív e vallások közös magjának pszichológiai tanításait illetően, és kevésbé reprezentatív a buddhizmusra mint olyanra vonatkozóan. Ezért úgy látszik, hogy prototipikus ázsiai pszichológiát szimbolizál, mely a pszichikai aktivitások megértéséhez egy sor olyan feltételezést és konceptust, a pszichikai zavarok gyógyításához pedig egy sor olyan módszert ad a kezünkbe, melyek világosan különböznek a mi kortársi pszichoterapeutikus felfogásunktól. Szó szerint minden, nyugaton meggyökerezett keleti meditációs rendszer - a transzcendentális meditáció, a zen és hasonlók - az emberi pszichológiáról alkotott ama feltevésekből indul ki, amelyek - úgy tűnik - lényegileg ugyanabból a forrásból fakadnak, vagy közös gyökerük van egy még régebbi protopszichológiában (Eliade, 1969). Ez az ázsiai pszichológia figyelemreméltóan tartósnak bizonyult, és két-három évezredet, vagy még többet élt túl, míg mai terapeutikus elméleteink és technikáink száz évesek sincsenek. Ámbár gyakran hajlunk arra, hogy saját konstrukcióink lencséjén át szemléljünk vallási irányzatokat és rendszereket, hasznos lehet, ha saját fogalmai segítségével vesszük szemügyre ezt az ázsiai pszichológiát, hogy megvizsgáljuk, mi az benne, ami értékes és saját igényeinkre alkalmazható.

Abhidhamma: egy ázsiai pszichológia

Engedjék meg, hogy röviden vázoljam a szellem abhidhamma-modelljét és e modell módszereit a pszichikai zavarokkal való bánásmódot illetően (Narada, 1968). A pszichikai aktivitás e modellje „tárgyviszony”-elmélet a szó legtágabb értelmében: alapvető dinamikáját a pszichikai vagy mentális állapotoknak az érzékek tárgyaihoz való folyamatos viszonya adja. Az „érzéktárgy” kifejezés az öt érzék észleléseit foglalja megában, plusz a gondolkodást vagy kognitív aktivitást, amit e rendszer „hatodik” érzéknek tekint. A mentális állapotok folytonos változásban és áramlásban találhatók; ebben az analízisben hihetetlenül nagy az a sebesség, amellyel a mentális állapotok legkisebb egységei - a „szellem-mozzanatok” - változnak; ez azt jelenti, hogy egy villámlásnyi idő alatt milliók keletkeznek ezekből. Az analízis síkja sokkal finomabb, mint amit kortársi pszichológiánk alkalmaz; a mi pszichikai állapot-kategóriáink lényegesen hosszabb tartamú jelenségekre vonatkoznak, mint a szellem-mozzanatok.
Minden szukcesszív mentális állapot ama mentális tényezők tulajdonságainak sorából tevődik össze, melyek együttesen a szóban forgó mentális állapot sajátosságát és definícióját alkotják. Konstituáló tényezőitől elválasztva semmilyen mentális állapot nem létezik. E tulajdonságoknak 52 kategóriája van; e tulajdonságok egyik alcsoportja minden mentális állapotban jelen van, míg mások csak alkalmilag keletkeznek. Az alapvető dichotómia a mentális tényezők adhidhamma-analízisében a tiszta, kedvező vagy egészséges, és a tisztátalan, kedvezőtlen vagy egészségtelen mentális tulajdonságok között van. Mentális egészségünk ebben a rendszerben azoknak a tényezőknek a minőségétől függ, melyek pillanatról pillanatra mentális állapotainkat alkotják. Létezik ugyan ama hét perceptív-kognitív tulajdonság alcsoportja, melyek általában jelen vannak a mentális állapotokban, de a maradék 45 perceptív, kognitív és affektív tényezőt egészségesként vagy egészségtelenként kategorizálják.
A alapvető 14 egészségtelen tényező közül a legfontosabb perceptív tényező a csalódás, a tudatosság tárgyának homályos vagy hamis érzékelése. A csalódást az egészségtelen mentális állapotok alapvető forrásának tekintik; ez közvetlenül vezet egy kognitív tényezőhöz, a hamis szemlélethez vagy hibás látáshoz, de más egészségtelen tényezőkkel kapcsolatban csak közvetett szerepet játszik. A hamis szemlélet hamis kategorizáláson nyugszik, és ezért természetes következménye a hamis érzékelésnek. A további egészségtelen kognitív tényezők közé tartozik a szégyentelenség és a bűnbánat nélküliség - azok a beállítottságok, melyek lehetővé teszik a gonosz tettek lelkiismeretfurdalás nélküli szemléletét, és mások nézeteinek vagy magukévá tett mércéinek semmibe vételét; valamint az egoizmus, az az önző beállítottság, mely csak abból a szempontból nézi a tárgyakat, hogy teljesítik-e saját vágyait és kívánságait. A zűrzavar képtelenség döntések vagy helyes ítélet meghozatalára.
Az egészségtelen mentális tényezők fő része affektív. E kategóriában két fontos tényező az izgatottság és a gond (a szorongás elemei). A sóvárgás, a fösvénység és az irigység olyan csoportot alkot, melyet egy tárgyhoz való, belekapaszkodó kötődés jellemez; az idegenkedés (averzió) a negatív pólust jelöli a kötődés kontinuumában. A kontrakció (összehúzódás) és a megmerevedés zavaró, merev rugalmatlanságot és az egészségtelen mentális állapotokhoz történő beteges ragaszkodást eredményez.
Ezekkel az egészségtelen tényezőkkel az a 14 tényező áll szemben, mely az egészséges állapotokban mindig jelen van. A mentális egészség elérésének abhidhamma--programjában a kulcselv: az egészségtelen mentális tényezők reciprok gátlása egészségesek révén. Akárcsak a szisztematikus deszenzibilizálás esetében, amikor a feszültséget a vele ellentétes fiziológiai lazítással helyettesítik (Wolpe, 1958), az egészséges mentális állapotok antagonisztikusak az egészségtelenekkel és gátolják azokat. Ennek a rendszernek a dinamikájában egy adott egészséges tényező jelenléte meghiúsítja egy sajátosan egészségtelen tényező feltörését. A legfontosabb egészséges mentális tényező a belátás vagy megértés - „a tárgy világos érzékelése, amint az van” -; ez elnyomja az alapvető egészségtelen tényezőt, a csalódást. Ez a két tényező nem létezhetik együtt ugyanabban a mentális állapotban: Ahol belátás van, ott nem lehet csalódás. Az egészséges mentális állapotokbeli figyelem lehetővé teszi valamely tárgy folytatólagos, világos megismerését, s lényeges kísérő körülménye a bölcsességnek. A belátás és a figyelem a két alapvető egészséges tényező; ha ezek jelen vannak, akkor a többi egészséges tényező is hajlik arra, hogy szintén létrejöjjön ugyanabban a mentális állapotban.
Két, egymással szoros rokonságban álló kognitív tényező, a szerénység és a tartózkodás csak akkor jelenik meg, ha egy egészséges mentális állapotnak egy gonosz aktus a tárgya; funkciójuk az ilyen aktusok megakadályozása, és ezzel a szégyentelenség és a bűnbánat nélküliség közvetlen ellenpárját alkotják. E két tényezőt támogatja a becsületesség, az ítélet korrektségének általánosabb kognitív tényezője. Asszociált affektív tényező a bizalom, a biztonság érzése a helyes érzékelés vagy megismerés bázisán. A nem-tapadás, nem-idegenkedés és a pártatlanság együtt azoknak az egészségtelen tényezőknek a csoportjával áll szemben, melyet a sóvárgás, a fösvénység, az irigység és az idegenkedés alkot, és emezeket szenvtelenséggel cserélik föl minden olyan tárggyal szemben, amely valamilyen mentális állapottal kapcsolatban léphet napvilágra. A higgadtság (szenvtelenség) tényezője a nyugodt és mozdulatlan érzelmi színezetet tükrözi, mely abból ered, hogy elcsitítjuk az erős pozitív és negatív kötődési érzelmeket. Az utolsó affektív tényezőcsoport mind a szellemre, mind a testre hat: a rugalmasság, a hajlékonyság (alakíthatóság), a hatékonyság és az ügyesség, melyek együttesen a kontrakcióval és a megmerevedéssel állnak szemben, és olyan tulajdonságokat hoznak be a mentális egészség összképébe, mint a flexibilitás, a könnyedség, az alkalmazkodóképesség és a jártasság. Ezek az egészséges magtényezők nemcsak elnyomják az egészségteleneket, hanem megteremtik az alapot is ama pozitív affektív állapotok csoportjához, melyek egészségtelen tényezők jelenlétében nem képesek létrejönni. Ezek közé tartozik az együttérzés, a szeretetteljes jóság és az „altruista öröm” - az az öröm, mely akkor keletkezik, ha valakiben tudatosul a másik ember boldogsága.
Ezek a tényezők hajlanak arra, hogy olyan csoportokban lépjenek föl, melyek vagy egészségtelenek, vagy egészségesek; de minden olyan mentális állapotot, melyben akár csak egyetlen egészségtelen tényező is jelen van, egészében egészségtelennek tekintenek. A mentális zavar operácionális definíciója ebben a rendszerben ténylegesen ez lenne: valamely egészségtelen tényező megléte a személy pszichikai háztartásában; így aztán a mentális egészség az egészségtelen tényezők hiányát és az egészséges tényezők jelenlétét jelenti a személy mentális állapotaiban. E kritérium szerint valamennyien rendkívüli valószínűséggel „egészségtelenek” vagyunk. Mindazonáltal alighanem mindegyikünk megél tökéletesen „egészséges” mentális állapotokat (hosszabb vagy rövidebb periódusokra), miközben a szellem-mozzanatok jönnek és mennek tudatáramlásunkban. Nagyon kevesen élnek meg közülünk csak egészséges mentális állapotokat, ha egyáltalán akad ilyen valaki. De az abhidhammában pontosan ez a pszichológiai fejlődés célja.

A meditáció: a mentális egészség eszköze

A praktizáló buddhista sok síkon követ egy programot, hogy elérje a kizárólag egészséges állapotok szintjét. A magatartásbeli és affektív önkontroll érdekében kifejtett koordinált fáradozásnak kell alávetnie magát, összekapcsolva ezt perceptórikus és kognitív folyamatok, mindenekelőtt a figyelem önszabályozásával. Az alapgyakorlat a meditáció, melyet szigorúbban önszabályozásként és a figyelemmel kapcsolatos szokások átképzéseként lehet definiálni.
A meditációt akkor tekintik a leghatékonyabbnak, ha a meditáló akaratlagosan tartózkodik a cselekvéstől vagy vonja meg érdeklődését olyan gondolatoktól, melyek erős affektusokhoz vezetnek, vagy más módon térítik el a figyelmet. A meditáló nem szembesíti közvetlenül az egészségtelen tényezőket az egészségesekkel (kivéve alkalmilag, ha bizonyos egészségtelen tényezők, mint például a gyönyör, különösen zavaróak). A meditáció lényege abban a kitartó kísérletben áll, hogy a figyelem sajátos minőségét érjük el. E kísérlet megkönnyítésének optimális mentális állapota az egészséges tényezők csoportjából áll. A figyelem stabilitása és a mentális állapotok kölcsönhatásban vannak egymással, de a meditáló fáradozása a kitűzött figyelemállapotra irányul, és nem egészséges tényezőknek mint olyanoknak a létrehozására. Ezek a tényezők természetes módon erősödnek meg a figyelemre irányuló fáradozásának sikeres menete során. Ez a biofeedback-folyamatok organikus megfelelője: A figyelem sajátos minőségét az elérni kívánt belső állapot kíséri (azaz egészséges tényezők); ennek az állapotnak a létrehozását a figyelem minőségének fenntartásával érik el. Ez párhuzama például az EEG-biofeedback-módszereknek, amikor az a személy, aki el akarja érni az „alfát”, megpróbál fenntartani egy céljelet (egy hangot vagy egy fényt), amely az alfaritmust kíséri.
A meditációnak két alapvető figyelemstratégiája létezik: a koncentráció és a belátás. A koncentráció a figyelem egyetlen tárgyra vagy egy gyújtópontra rögzítését tartalmazza. A belátás egy sajátos perceptív-kognitív beállítottság folyamatos fenntartását jelenti a tárgyakkal szemben, miközben ezek spontánul merülnek fel a tudatban. A koncentrációban arról van szó, hogy figyelmünket összefogva, egyetlen tudatos célra irányítsuk; a belátásban pedig arról, hogy tökéletesen észleljük vagy megfigyeljük a tudatosság tetszőleges tartalmait.
A meditatív koncentráció kifejlesztésekor a meditálónak túk kell lépnie azon, amit egyetlen tárgynak a tudatosságban tartása szempontjából normális határnak tekintünk. William James kijelentette, miután maga is próbát tett, hogy lehetetlen egyetlen gondolatot három vagy négy másodpercnél tovább megtartani tudatosságunkban (1962). Kultúránkban általában belenyugodtunk ebbe. Ázsiában azonban régóta ismeretes, hogy a figyelemfolyamatok félautonómak, és gyakorlással lényegesen nagyobb mértékben szabályozhatók és képezhetők, mint azt James és későbbi pszichológusok lehetségesnek tartanák.
Úgy tűnik, a meditatív készségek megszerzésekor a meditáló újraprogramozza az érzékelés és a megismerés alapvető mintáját. A meditatív koncentráció vagy a figyelem kifejlesztése szempontjából például lényeges azoknak az „egészségtelen” tényezőknek a gátlása, melyek valamennyien eltéríthetőséget eredményeznek. Az egészségtelen tényezők gátlása az egészségesek elősegítését jelentik: A meditáció a régi perceptív-kognitív szokások egyidejű elfelejtését és újak megszerzését hozza magával. Amilyen mértékben válik ez az új minta tartós ismertetőjeggyé, olyan mértékben érzékeli a meditáló, hogy alapvetően átalakul az, ahogyan önmagát és a világot tapasztalja.
A meditációban a lényegi készség az a képesség, hogy megtartsunk egy sajátos mentális minőséget vagy a tudatosság egy sajátos tárgyát, és egyidejűleg meggátoljunk minden ellentétes érzékelést, gondolatot vagy más zavart. A figyelemnek ez az átképzése meditációtipikus megváltozott tudatállapotokat hozhat létre (a páliban jhánának, a szanszkritban szamádhinak nevezik), melyeket a normális érzéseknek, észleléseknek és gondolatoknak a tudatosságból történő totális kizárása, és egyidejűleg boldogság vagy elragadtatás jellemez. Ezek az állapotok tökéletesen különböznek a normális tudattól, és a koncentratív technikákkal kifejlesztett tökéletes összeszedettség csúcspontját reprezentálják. Noha ezek az állapotok egy ideig hatnak még, az ember, ha megint a felszínre jön a meditációból, ismét fogékonnyá válik a régi mentális szokások mintái iránt. Ez okból az abhidhammában viszonylag triviálisnak tekintik ezt a tapasztalatot, mivel semmilyen tartós változást nem hoz létre.
Az az odafigyelési stratégia, melyről azt állítják, hogy ilyen tartós változást eredményez, az a figyelem, mely a sztereotíppá vált érzékelési és megismerési mintákról való célirányos leszokást jelenti. Ehhez a módszerhez hozzátartozik, hogy minden szellem-mozzanathoz, minden tapasztaláshoz, minden eseményhez úgy közeledjünk, mintha első alkalommal történnék, és ne engedjük meg, hogy az érzékelést megszokásszerűen regisztráljuk, vagy kognitív kódolás lepje el azt. Az odafigyelés ekkor a szellemnek és tárgyainak puszta figyelembevételére korlátozódik. Ha aztán fölmerül egy asszociáció, kategorizálás vagy affektív reakció, ezt ismét csak a puszta odafigyelés tárgyává tesszük. Sem nem utasítjuk vissza, sem nem követjük tovább, hanem a tudomásulvétel után elbocsátjuk a tudatosságból. A tudatosság bármely tárgya ugyanazt a vegyértéket kapja; semmit sem emelünk ki figuraként vagy előtérként, semmit sem tolunk vissza a háttérbe. A figyelmesség kihatása a megszokott reakcióminták dekondícionálása. Miközben a figyelmesség lassanként belátássá érik, bekövetkezik a tudat fokozatos átalakulása, melynek révén lépésfunkciók során át eészségtelen tényezők alcsoportjait távolítjuk el a pszichikai háztartásból. Ennek a folyamatnak a csúcspontján elérjük az arahat állapotát, „azét, aki méltó a dicséretre”, akiben a mentális állapotok áramlása során egyetlen egészségtelen tényező sem merül föl.
Az arahat azokat az ismertetőjegyeket testesíti meg, melyek szinte minden ázsiai tudatpszichológia ideáltípusában közösek: Az arahat a szent prototípusa. Az abhidhamma szenszögéből az arahat a mentális egészség lényegét reprezentálja. A mi perspektívánkból azt mondhatnánk, hogy megváltozott tudatállapotot ért el, a pszichológiai struktúrák stabil, megváltozott konfigurációját. E változások egyik hagyományos felsorolása többek között a következőket tartalmazza:
Hiányzik az érzéktárgyak utáni sóvárgás; mindenfajta félelem, harag vagy szorongás; a dogmatikus nézetek, valamint az a hit, hogy ez vagy az „az igazság”; az olyan állapotokkal szembeni averzió, mint a veszteség, a szerencsétlenség, a fájdalom vagy a szégyen; a gyönyör vagy a düh érzelme; a szenvedéstapasztalás; a helyeslés, az élvezet vagy a dicséret igénye; vágyakozás bármi után a saját személyünk számára, ami meghaladná a lényeges és szükséges dolgokat; a korábbi kondícionálás mint a jelenlegi viselkedés fő determinánsa.
Uralkodik a pártatlanság másokkal szemben; a higgadtság minden körülmények között; a tartós éberség és csendes öröm minden helyzetben; az erős együttérzés és szeretetteljes jóság; a gyors és találó érzékelés; a nyugodtság és ügyesség a cselekvésben; a nyitottság mások iránt, és a készség arra, hogy reagáljunk az igényeikre; az immunitás a kondícionálással szemben.

Meditáció és életminőség: spekulációk

Jóllehet eddig még nem készítettek empírikus tanulmányokat arra vonatkozóan, hogy megítéljék az abhidhamma megfogalmazásait a tekintetben, milyen befolyással van a meditáció a tudatra, de elég adatunk van ahhoz, hogy elkezdjük nomologikus hálók fölépítését, melyek ugyan túlmennek az adott adatokon, de mindamellett lehetővé teszik, hogy szemügyre vegyük e változásoknak a hétköznapi életre és a pszichikai zavarokra vonatkozó lehetséges következményeit. Szeretném körvonalazni az ázsiai pszichológia és az empírikus tanulmányok konvergáló tényállásait, és megmutatni, hogyan függenek össze ezek az emberi viselkedésről alkotott újabb elméletekkel.
Az arahat, így mondják, mindenkor és minden körülmények között a csendes öröm belső állapotát éli meg, éber figyelemmel fordul a szituáció minden fontos aspektusa felé, és „ügyes eszközöket” alkalmaz a pillanat kihívásaira való reagálásban. Hasonló állapotot írt le a kortársi pszichológiában Csíkszentmihályi, aki kielégítőnek vagy hasznosnak megélt aktivitások széles spektrumát vizsgálta meg, melyeket mind hasonló tapasztalat jellemez. Ő „áramlásnak” (flow) nevezi ezt (1975). Ennek az áramlásnak a kulcselemei a következők: a) A cselekvés és az észlelés összeolvadása az adott feladatra történő kitartó, eltéríthetetlen koncentrációban; b) a figyelem koncentrálása egy körülhatárolt ingermezőre, és a behatoló stimulusok távoltartása a tudatosságtól, éspedig tiszta részvétellel, az eredmény miatti gond nélkül; c) megfeledkezés önmagunkról, miközben fokozottan észleljük azokat a funkciókat és testállapotokat, melyek kapcsolódnak ahhoz az aktivitáshoz, melyben résztveszünk; d) adekvát készségek ahhoz, hogy meg tudjunk felelni a környezet követelményeinek; e) a szituáció utalásainak és a megfelelő reakcióknak a világos felismerése. - Áramlás akkor keletkezik, ha saját képességeink és a pillanat követelményei optimálisan megfelelnek egymásnak. Az áramlás spektrumát egyrészt a szorongást kiváltó helyzetek korlátozzák ott, ahol a követelmények felülmúlják a képességeket, másrészt korlátozza az unalom ott, ahol a képességek messze meghaladják a követelményeket.
Egy hasonló vizsgálatban Hartmann az „inhibitórikus élesedés” mintáját feltételezi a kortikális izgalom-mintákban, s e feltételezett minta a környezet követelményeire adott organikus reakció optimális alkalmazkodását ábrázolja (1973). Így a koncentrált figyelem szituációja a nem kívánatos ingerek kizárásával a kortikális izgalom világosan körülhatárolt, kis területeihez vezet, melyeket gátolt területek vesznek körül.
Ha elmossuk az izgalom és a gátlás határait, akkor az izgalom „túlfolyik” olyan funkcionális területekre, melyek az adott feladat szempontjából irrelevánsak. Hartmann feltételezése szerint ez egy kevésbé kiegyensúlyozott, kevésbé pontosan alkalmazkodó kortikális funkcionálást jelent, ami például fáradtság esetén lép föl. Az izgalom ilyen „túlfolyása” az akut szorongás globális izgalma esetén is előfordulhat; ez magyarázza meg képtelenségünket arra, hogy a szorongás állapotaiban integráljuk az érzékelés útmutatásait és megszervezzük a megbirkózás funkcionális reakcióit. Másfelől finoman hangolt kortikális specifitás jellemzi a kipihent, éber funkcionálást a maga optimális realitásvizsgálatával és más adaptív ego-mechanizmusaival, s ez flexibilitást tesz lehetővé a környezet követelményeire adott ügyes reakciókban. Bizonyára ez az áramlás neurofiziológiai szubsztrátumának egyik aspektusa.
Ha neurofiziológiai fogalmakkal interpretálom az áramlás modelljét, akkor Hartmann megfogalmazása az áramlás egyik szignifikáns ismertetőjegyére mutat rá: Mind precíziót, mind simulékonyságot kíván meg a neurológiai mintaképzésban, úgyhogy az aktiválás mérték szerint hozzáigazítható a fluktuáló szituációs követelményekhez. Ez viszont függhet ama neurológiai rendszerek széttagolásától, amelyek általában ko-variálódnak, de amelyeket szét kell választani, ha az izgalom és a gátlás finomabb mintáira van szükség. Az áramlásállapot nem tartós izgalom meghatározott mintája: Állapothoz kötöttség helyett állapotrugalmasságot kíván meg. Az a személy, aki krónikusan szorongóan és megszokásszerűen rögzül valamilyen meghatározott izgalmi konfigurációhoz, valószínűleg gyakrabban bukkan olyan szituációkra, melyekben belső állapota alkalmatlan a környezet követelményeihez történő, optimális alkalmazkodásra (nem-áramlás). Változó körülmények változó belső állapotokat kívánnak meg.
Két útja létezik annak, hogy növeljük az áramlás megtapasztalásának valószínűségét: vagy a környezet követelményeit szabályozzuk saját készségeinknek megfelelően, mint például a játékokban, vagy magunk szabályozzuk belső képességeinket, hogy a külső követelmények nagyobb sokaságának tudjunk megfelelni. Az elsőként említett stratégia hátránya, hogy az áramlás szituációhoz kötött marad, és létrejöttéhez a környezetből jövő kulcsingerek adott csoportjára van szükség. A meditáció viszont, nézetem szerint, a másodikként említett stratégia funkcionális példája lehet, hiszen olyan változást teremt a belső állapotban, amely megkönnyítheti az áramlás megtapasztalásának lehetőségét, miközben egyidejűleg csökkenti a környezet ellenőrzésének igényét. Azonkívül a meditáció nem annak megkísérlésével hoz létre növekvő áramlástapasztalatokat, hogy egy sajátos készséget tökéletesít, hanem inkább azáltal, hogy alapvető tudati folyamatok széles spektrumát változtatja meg, úgyhogy a szituációk gyakrabban válaszolhatók meg az áramlás kiváltásával.
„Egyes emberek”, jegyzi meg mellékesen Csíkszentmihályi, „egyszerűen azzal lépnek be az áramlásba, hogy tudatukat arra irányítják, hogy az ingermezőt oly módon korlátozza, amely megengedi a cselekvés és a tudat összeolvadását” - tehát azzal, hogy az eltérítő stimulusok kizárásával koncentrálják a figyelmüket. Ez azonos azzal az alapkészséggel, melyet a meditációban gyakorlunk; minden meditatív diszciplínának ez a lényegi magja (még ha változatosak is a technikák a szükséges erőfeszítés foka szerint). A meditáció tartós kihatásairól szerzett felismerések összegzéséből kiderül, hogy ez a centrális folyamat a változások spektrumában generalizálódhat. Ide tartozik: az észlelés élesedése, és nagyobb képesség arra, hogy figyelembe vegyük a környezet valamely célingerét, az irreleváns stimulusokat ellenben ignoráljuk (Pelletier, 1974; Stein, 1973); nagyobb kortikális specifitás - azaz egy adott feladatra alkalmas terület izgalma irreleváns agyi zónák viszonylagos gátlása mellett, egy olyan minta tehát, amely minden „ügyes” reakció alapjául szolgál; megnövekedett szituációspecifikus kortikális izgathatóság limbikus inhibícióval (Goleman, nyomtatás alatt); autonóm stabilitás és a szorongásszint süllyedése (uo.; Hjelle, 1974; Orme-Johnson, 1973; Seeman, Nidich és Banta, 1972); higgadtság és nyugalom az emócionálisan töltött és fenyegető stimulusokra adott reakciókban (Kasamatsu és Hirai, 1966; Garfield, 1974).
Amilyen mértékben érvényesek mindezek a változások minden egyes meditálóra, olyan mértékben rendelkeznek azzal a hatással, hogy süllyesztik a fellépő áramlás küszöbét, bevonván területébe azokat az eseteket, melyekben az áramlás kizárt lenne - téves érzékelés, eltéríthetőség, globális és differenciálatlan, speciális követelményekre alkalmatlan izgalmi állapotok miatt, vagy a szorongás által korlátozott funkcionálás miatt. Ha megnő az áramlás spektruma és az aktivitás igazi kielégülései iránti érzék, akkor ezzel kéz a kézben kell járnia mind a szorongást kiváltó, mind az unalmas területek csökkenésének a hétköznapi életben. Saját belső állapotunk hozzáidomítása a követelményekhez egy sajátos akcióban, ahogyan ez az áramlásban megvalósul, sok ázsiai rendszer tényleges ideálja volt az Önmagunk tovvábbfejlesztését illetően. Ummon zen-mester szavaival: „Ha mész, csak menj! Ha ülsz, csak ülj! De bármit teszel, ne ingadozzál!”
Egy ilyen állapot célzott ápolásának pozitív következményekkel kell járnia a viselkedésre nézve. A megerősödött limbikus aktivitás zavaró pszichológiai effektusait szkizofrén tünetekkel hozták kapcsolatba, különösen azzal, hogy „a tudatot jellegzetes szorongás, valótlanságérzés, vagy... zavart szexuális vagy szenzórikus érzékelés” kebelezi be (Stevens, 1973). Az ellenőrizetlen és folytonos autonóm izgalmi minták hasonlóképppen tipikusak mind a szorongásos neurózisra, mind bizonyos pszichoszómatikus zavarokra. Az áramlás állapota közvetlen ellentétben áll az ilyen feltételekkel, és alternatívát is kínál a stressz által kiváltott globális izgalom negatív aspektusaival szemben, amely izgalomban limbikus és kortikális aktivizálódás kombinálódik. Az áramlásállapotnak az a rendeltetése, hogy megkönnyítse a lényeges kortikális funkciókat és egyidejűleg minimalizálja a bénító limbikus izgalmat, mely részoka egy sor zavarnak. Az áramlás fenomenológiájában sok közös van a meditáló mentális állapotával, ahogyan ezt az abhidhamma leírja: az érzékelés világossága, éberség, higgadtság; simulékonyság, hatékonyság és ügyesség a cselekvésben. Amilyen mértékben megközelítik a meditáció tartós kihatásai ezt az ideált, olyan mértékben tekinthető az áramlás állapota a meditáció lehetséges nyereségének.
Ebben az értelemben a meditáció célja részben egybeesik az ügyes viselkedés minőségeivel és - általánosabban - az áramlással: a szorongás által nem korlátozott cselekvés, az érzékelés világossága és a reakció helyessége. A cselekvés öröme önmagáért. E tapasztalat lényegét találóan adja vissza a tao-mester Huang-cu költeménye:

Hui, a rajzoló
szabad kézzel 
tökéletesebb kört tudott húzni,
mint körzővel.

Ujjai spontán formákat
hoztak elő a semmiből.
Ennyire szabad és gondtalan
volt a szelleme.

Meditáció és pszichoterápia: további spekulációk

Bár még egyáltalán nem bizonyos, milyen sajátos és tartós változásokat támaszt a meditáció, mégis lehetséges néhány általános megfontolás a pszichikai egészség ezen ázsiai útjának potenciális használhatóságát illetően. A jelenlegi terápiákat bizonyos tünetek és tünetcsoportok kezelésére alkották meg; a meditációra ez nem érvényes. A meditáció klinikai használhatósága valószínűleg inkább abban rejlik, hogy a pozitív pszichikai állapotok általános pszichikai mintáját teremti meg, mint abban, hogy válasz lenne valamilyen meghatározott fennálló problémára.
Gellhorn például az ergotropikus-trofotropikus egyensúly vagy „összehangolás” váltakozó viszonyát posztulálja mint azoknak a viselkedésváltozásoknak az okát, melyek a mélyálomtól az éber állapoton keresztül az emócionális izgalomig terjednek (1965). Gellhorn és Kiely feltételezik, hogy a meditációban megfigyelt fiziológiai változások ennek az egyensúlynak a trofotropikus irányban történő eltolódására vezetendők vissza; eközben redukálódik a szimpatetikus reakciókészség és meggyorsul az izgató vagy stresszkeltő stimulusokhoz való szimpatetikus hozzáidomulás (1972). Gellhorn és Kiely a pszichoszómatikus feszültségi állapotok, a szorongás és a fóbikus reakciók kezelésére javasolják a meditáció klinikai használatát; abból indulnak ki, hogy a meditáció állapotának trofotropikusan hangoló effektusai (csekélyebb limbikus aktiválás) ellenehatnak az ergotropikus irányú egyensúlyborulásnak, mely az ilyen zavarok esetén megfigyelhető. Ebből a szemszögből a meditáció globális stratégia az egészség előmozdítására, neurofiziológiaai „összehangolási” folyamat.
A mentális egészségnek az abhidhammában leírt ideális állapota és a meditáció tartós hatásairól tett empírikus megállapítások egyaránt egybehangzanak azzal a rokon spekulatív neurológiai értelmezéssel, mely a saját kutatói munkámból vezethető le. Stresszhelyzetben meditálóknál olyan pszichofiziológiai konfigurációt állapítottam meg, mely megnövekedett motorikus reakciókészségre és a stressztényező várásában megnövekedett globális izgalomra utal, de a konfrontációból történő felépülés során gyorsabb limbikus gátlást mutat, amit a szituáció idején pozitívabb affektus és csekélyebb szituációs szorongás kísér. A meditálók szignifikánsan nagyobb kortikális izgalmat és egyidejű limbikus gátlást mutattak reakcióként a kezdeti fenyegető utalásokra. Ez a kombináció szétkapcsolja a kortexet és a limbikus rendszert, e két fontos neurofiziológiai egységet, melyek gyakran hajlanak arra, hogy aktiváló kontinuumban ko-variálódjanak, mindenekelőtt a végleteken: emócionális ingerelhetőség vagy stressz-reaktivitás a hüperizgalom pólusán, unalom vagy álmosság a hüpoizgalom pólusán.
A szétválasztás e neurofiziológiai mintája ellentétben áll Benson felfogásával a meditációról mint egy „lazítóreakció” begyakorlásáról, melyet diffúz, csekély izgalom jellemez (1975): Bár a meditációt rendszerint az anyagcsereaktivitás csökkenése kíséri, de a meditáció hatásai az aktív éber állapotban egyáltalán nem jelentik az izgalom egyszerű, globális csökkenését. Megfelelő szituációkövetelmények mellett a meditálók limbikus inhibícióval összekötött, nagyobb kortikális éberség differenciált mintájának ismertetőjegyét mutatják fel (Goleman, nyomtatásban), és megállapították, hogy bizonyos meditatív diszciplínák megnövelik a kortikális specifitást (Schwarz, 1975). Feltételezem, hogy az, ami a meditációs praxisból átmegy a normális aktív éber állapotba, nem egyszerűen a lazítás állapota, hanem ezenkívül a koncentrált figyelem képessége, amely a meditációban megszerzett alapképesség, és amely - ahogyan Hartmann feltételezi - a kortikális izgalom és gátlás nagyobb specifitásával jár. A szituációhoz illő izgalom és az izgalmi területek specifitásának ez a kombinációja valószínű neurológiai szubsztrátuma az áramlásnak, melyben a figyelem koncentrált, az érzékelési és a motorikus rendszer optimálisan funkcionál és a szorongás minimális.
A meditáció leghatékonyabb klinikai alkalmazása talán nem abban áll, hogy sajátos tünetek ellenszereként alkalmazzuk; az olyan stratégiák, mint a biofeedback vagy a viselkedésterápiák esetleg alkalmasabbak az önkontroll vagy a stresszre adott adaptív reakciók újratanulása szempontjából egy adott fiziológiai célrendszeren belül. Bizonyos patologikus szindrómák kezelésére talán a sajátos terápiák a legalkalmasabbak. A meditáció klinikai használhatósága alkalmasint abban áll, hogy a stresszérzékenység általános mintáját teremti meg, mely kisebb valószínűséggel vált ki sajátos, hibásan alkalmazkodó reakciókat, akár pszichikaiakat, akár szómatikusakat. Selye egy betegségkeltő összehelyzettől látja függőnek a betegségfolyamatot, amikor is a betegség sajátos hatóerői megfelelő organizmikus feltételeket követelnek - például csökkent ellenállóerővel kombinált stresszt -, hogy betegséget tudjanak létrehozni (1956). Selye rámutat arra, hogy olyan „stresszterápiára” van szükségünk, amely nem valamilyen egyedi betegségkeltő ellen hat vagy valamilyen sajátos egyedi tünetet javít, hanem inkább preventív módon hat és kedvező befolyást gyakorol az organizmusra mint egészre, kölcsönhatásban a környezettel. A stresszérzékenységnek az a mintája, melyet a meditálóknál találtam, a differenciált izgalomnak mint a fenyegető ingerre adott reakciónak a mintája (kortikális izgalom limbikus gátlással) és globális izgalom a stresszorral való konfrontáció közvetlen várásában, amely izgalmat a konfrontáció után gyorsabb limbikus gátlás egyensúlyoz ki. Ezért a meditáló éberebb, de eltökélt lévén a fenyegető ingerekre adandó reakcióban, a várakozás során talán erősebb stressz alatt áll, ám hatékonyabban szedi össze magát. Amilyen mértékben kulcsa a stresszkonfrontáció utáni felépülési fázis a krónikus szorongási tüneteknek és a pszichoszómatikus zavaroknak, olyan mértékben hat talán a meditáció stresszterápiának, mind a pszichikai, mind a tisztán szómatikus síkon, amennyiben megkönnyíti a gyorsabb felépülést a pszichikai és fiziológiai küzdelmi folyamatokból, melyek a stresszhelyzetben mobilizálódnak. Ebben az értelemben a meditáció minden modern pszichoterápia hasznos kiegészítőjének bizonyulhat.
A meditáció egyes részaspektusait már fölvették a modern terápiákba - az Egyesült Államokban például az alakterápiába és a pszichoszintézisbe, Európában az autogén tréningbe és Japánban a morita-terápiába (Naranjo, 1970; Assagioli, 1971; Luthe, 1970; Chang, 1974). Bizonyos meditációspecifikus folyamatok egybeeshetnek a terápia aspektusaival. Ha például a meditáló befelé fordítja figyelmét, élesen tudatosulnak benne azok a gondolatok, érzelmek és állapotok, melyek eddig összegyűlt tapasztalataiból származnak és most spontánul felmerülnek. Mivel a meditáló egyidejűleg mélyen ellazult, szellemének összes tartalmai egy „deszenzibilizációs hierarchia” alkotórészeinek tekinthetők. A deszenzibilizációs paradigmától eltérően ez a hierarchia nem korlátozódik azokra a tárgyakra, melyeket a terapeuta és a páciens problematikusaknak ismert fel, ha bizonyára tartalmazza is ezeket, hanem kiterjed az élet minden dolgára, mindenre, ami „az ember lelkét nyomja”. Ebben az értelemben a meditációt természetes, globális deszenzibilizálásnak tekinthetnénk.
Ez talán megmagyarázza, hogy csökken az a feszültség, amelyet rendszerint az elfojtott anyaggal asszociálnak, ha a meditációt a terápia kiegészítéseképp alkalmazzák, minek révén a korábban fájdalmas anyag nagyobb tudatossággal kerülhet felszínre (Carrington és Ephron, 1975). Kiderült, hogy a páciens szabad asszociációi a meditálás után különösen tartalmasak, és a páciens egyidejűleg inkább van abban a helyzetben, hogy ezt az anyagot elviselje. Ily módon úgy tűnik, hogy a meditáció megkönnyíti az utat a tudattalanhoz. (De lehetséges, hogy a meditáció nem alkalmas minden páciens számára. Egy szkizoid talán meghátrál a realitásvizsgálat során, és túlságosan elnyelik őt a belső realitások; az akut emócionális állapotokban lévő személyek gyakran túl izgatottak ahhoz, hogy egyáltalán meditálni tudjanak; a kényszeresek egyfelől túl zártak lehetnek az új tapasztalokkal szemben ahhoz, hogy egyáltalán elkezdjék a meditációt, másfelől túlságosan buzgók lehetnek fáradozásikban.) A meditáció mind a terapeuta, mind a páciens számára hasznos lehet. Megállapították, hogy egy tanácsadói helyzetben a meditációs tréning növeli a beleérzőképességet (Lesh, 1970; Leung, 1973); az áramlás állapotában lévő terapeuta föltehetően abban a helyzetben van, hogy optimálisan viszonyuljon a klienshez és optimálisan reagáljon rá.
Sok kortárs terápia a Conditio humana olyan felfogásából indul ki, amely bizonyos tekintetben hasonlít az abhidhammáéhoz. Freud például meglátta az „univerzális neurózist” az emberben, Buddha látta, hogy „e világ minden gyermeke zavart”. E belátások ugyan hasonlóak voltak, a reakciók mégis különbözőek. Freud az analízissel próbált meg segíteni pácienseinek abban, hogy megmérkőzzenek az élet e „tragikus” feltételével, megértsék azt és kiengesztelődjenek vele. Buddha a meditáció útján kísérelte meg, hogy a tudat radikális újraorientálásával kiküszöbölje a szenvedés forrásait.
A pszichodinamikus terápia Freud óta azon dolgozott az alapvető tudati folyamatok határain belül, hogy megváltoztassa múltunk tartalmainak befolyását jelenünkre. Az ázsiai pszichológiák messzemenően ignorálták a pszichológiailag megterhelt tudattartalmakat, beleértve a pszichodinamikát is, és megpróbálták megváltoztatni azt a kontextust, amelyben azok - és minden más információ - regisztrálódnak a tudatban. A konvencionális pszichoterápiák adottnak veszik azokat a mechanizmusokat, melyek az érzékelés, a megismerés és az érezés alapjául szolgálnak, és megpróbálják szociálisan kondícionált minták síkján megváltoztatni őket. Az ázsiai rendszerek nem veszik figyelembe ezeket a szociálisan kondícionált mintákat, hanem maguknak az alapul szolgáló mechanizmusoknak a kontrollját és önszabályozását veszik célba. A terápiák áttörik a korábbi kondícionálásnak a jelenlegi viselkedés fölötti hatalmát; a meditáció arra törekszik, hogy megváltoztassa a kondícionálás folyamatát mint olyat, hogy az ne legyen többé a jövőbeli viselkedés fő determinánsa. Az ázsiai kezdeményezésben a viselkedés- és személyiségváltozások másodlagos kísérőjelenségei a realitásunkat definiáló alapfolyamatokban végbemenő változásoknak, éspedig a mentális állapotok akaratlagos önszabályozása által.
A tudat az a médium, amely hordozza azokat az üzeneteket, melyekből a tapasztalat összetevődik. A pszichoterápiák ezekkel az üzenetekkel és jelentéseikkel foglalkoznak; a meditáció ellenben a tudat mint médium természetére irányul. E két kezdeményezésnek egyáltalán nem kell kölcsönösen kizárnia egymást; inkább komplementerek. Egy jövőbeli terápia talán mindkét kezdeményezésből való technikákat fog integrálni, és esetleg az egész személynek olyan megváltozását fogja eredményezni, amely mélyrehatóbb és hatalmasabb, mint amelyet a két kezdeményezés elszigetelt alkalmazásával lehetne elérni.

Összefoglalás

Az abhidhamma, a mentális állapotok klasszikus buddhista fenomenológiája egy ázsiai „protopszichológiát” mutat be. E modell szerint 52 alapvető perceptív, kognitív és affektív tulajdonság keletkezik különböző kombinációkban, és ezek adják meg minden egymásra következő mentális állapotnak a maga világosan különböző ismertetőjegyét. A tulajdonságok „egészségtelen” alcsoportját az ellentétes „egészséges” alcsoport gátolja. A buddhista meditáció célja az, hogy eltávolítsa a pszichikai háztartásból ezeket az egészségtelen tuljadonságokat. A mentális egészség operácionális definíciója: ezeknek az egészségtelen tulajdonságoknak a teljes hiánya, mint az arahat vagy szent esetében. Az ideáltipikus arahat ismertetőjegyei egybecsengenek az „áramlás” elemeivel, annak a valóban kielégítőnek megélt állapotnak az elemeivel, amely abból adódik, hogy elmélyülünk a saját képeségeink és a környezetünk követelményei közti optimális összhang szituációjában. A meditációról a neurológiai interpretáció fényében tett megállapítások azt sejtetik, hogy a meditáció növelheti az áramlás területét a mindennapi aktivitásban. A meditáció a pszichoterápia komplementer kiegészítőjéül szolgálhat.

GROF.DOC

Stanislav Grof

A TRANSZPERSZONÁLIS PSZICHOTERÁPIA TEORETIKUS ÉS EMPÍRIKUS ALAPJA –
AZ LSD-KUTATÁS MEGFIGYELÉSEI

Az utóbbi években sokat beszéltek és írtak a transzperszonális pszichológiáról. A pszichológiai és pszichiátriai konferenciáknak voltak transzperszonális munkacsoportjaik; különleges professzionális összejöveteleket szenteltek kizárólag ennek a témának, és néhány évvel ezelőtt Anthony Sutich új folyóiratot hívott életre az idevágó publikációk közzétételére. A transzperszonális pszichológiát sűrűn említették „negyedik erőként” - a pszichoanalízis, a behaviorizmus és a humanista pszichológia után -, mely fontos befolyást gyakorol a pszichológia területére. E mozgalom növekvő népszerűsége ellenére még mindig sok olyan kolléga van, aki tulajdonképppen tudománytalan és irracionális kezdeményezésnek és egy extravagáns, misztikus irányultságú kollégacsoport fegyelmezetlen gondolkodása termékének tartja a transzperszonális pszichológiát. Szerintük a transzperszonális pszichológia egy lapon említése a pszichoanalízissel vagy a behaviorizmussal e mozgalom kritikátlan és aránytalan túlbecsülése.
Az alábbi írásban azzal a fontos kérdéssel szeretnék foglalkozni, vajon létezik-e tudományos és empírikus igazolása annak, hogy a transzperszonális pszichológia érvényes teoretikus rendszer, és a transzperszonális terápia használható klinikai módszer. Néhány évvel ezelőtt hosszú órákon át vitáztam Abraham Maslow-val, Anthony Sutich-hal, James Fadiman-nel és Viktor Frankl-val ‑ akik valamennyien lényeges szerepet játszottak a transzperszonális pszichológia elveinek megfogalmazásában. E viták során mindnyájan egyetértettünk abban, hogy azoknak a megfigyeléseknek, melyek pszichédélikus anyagok pszichoterápiai alkalmazásával kapcsolatosak (és bizonyos mértékben az azokkal történő visszaéléssel az általános népesség részéről), óriási jelentőségük van a személyiségelmélet szempontjából, s e megfigyelések világossá teszik az igényt egy új diszciplína iránt. A transzperszonális pszichológia és pszichoterápia szükségességét világossá tevő, rendkívül releváns anyag sok különböző forrásból nyerhető, például Maslow-nak a spontán csúcsélményekkel kapcsolatos vizsgálataiból, keleti és más régi kultúrák spirituális gyakorlataiból, valamint friss innovatív pszichoterapeutikus technikák sokaságából. Ebben az írásban csak az LSD-vel és más pszichédélikus drogokkal folytatott pszichoterápia adataira fogok hivatkozni, arra a területre, melyen a legtöbb tapasztalatot gyűjtöttem.
Az elmúlt tizenhét évben foglalkozásbeli érdeklődésem fő területe a pszichédélikus drogoknak a személyiségdiagnózisban és -pszichoterápiában való alkalmazása volt. A legkülönbözőbb személyeknél alkalmaztam ezeket a drogokat, a „normális” önkéntesektől (tudósok, művészek, filozófusok, teológusok, egyetemi hallgatók és ápolónők) és sokféle pszichiátriai pácienstől (pszichoneurotikusok, alkoholisták, drogfüggők, szexuális bűnözők, szkizofrének és és pszichoszomatikus zavarokkal küzdő páciensek) végső stádiumukban lévő rákos betegekig. Azt a két lényeges módszert, melyet ezeken az üléseken használtam, másutt írtam le (Grof, 1969, 1970). Az első tizenegy év alatt, amikor a prágai Pszichiátriai Kutatóközpontban dolgoztam, a pszicholitikus módszert használtam, nevezetesen egy 15-80 LSD-ülésből álló sorozat végrehajtását közepes adagolással (100-250 mikrogramm), pszichoanalitikus irányultságú pszichoterápia keretében. Az Egyesült Államokba érkezésem, 1967 óta többnyire a pszichédélikus kezelési technikát alkalmaztam, amely korlátozott számú ülést irányoz elő nagy adagokkal (300-500 mikrogramm), azzal a céllal, hogy megkönnyítse a misztikus megtapasztalást. Az utóbbi eljárás sokkal erősebben internalizált; a pácienseket arra bátorítjuk, hogy használjanak szemkötést és fejhallgatót, és hallgassanak kiválasztott sztereózenét.
Ez a vizsgálódás több, mint 2600 olyan LSD-ülés megfigyeléseire épül, melyeket személyesen vezettem, és megközelítőleg 800 olyan ülésére, melyeket kollégáim vezettek, akik közölték velem az anyagukat. Ezenkívül végeztem kísérleteket más pszichédélikus anyagok, például a meszkalin, a pszilocibin, a dipropsziltriptamin (DPT) és a metiléndioxi-amfetamin (MDS) klinikai alkalmazásával.
A pszichédélikus kutatásnak a transzperszonális pszichológiára és pszichoterápiára vonatkozó implikációi, ahogyan azokat a fent említett tapasztalat segítségével látom, három külünböző nézőpontból tárgyalhatók; először: a transzperszonális pszichológia mint önálló diszciplína létének teoretikus alapjai; másodszor: a transzperszonális pszichoterápia mint új terapeutikus kezdeményezés praktikus igazolása; és harmadszor: a tudattalan rétegződésének problémája és a transzperszonális pszichoterápia praktikus módszerei.

A transzperszonális pszichológia mint önálló diszciplína

Mielőtt belekezdenénk akövetkező diszkusszióba, meg kell mutatni, hogy a pszichédélikus drogok heurisztikus értékkel rendelkeznek mint az emberi tudattalan kutatásának eszközei, és hogy jogos az ezekkel az eszközökkel végzett munkából általánosabb következtetéseket levonni.
A kollégák között létezett az a tendencia, hogy a pszichédélikus üléseken szerzett tapasztalatokat a toxikus pszichózis megnyilvánulásaikénzt intézzék el, melyeknek, ha egyáltalán, csak csekély jelentőségük van az emberi szellem megértése szempontjából. Ez különösképpen érvényes sok  pszichoanalitikus irányultságú pszichoterapeutára. Egy ilyen kezdeményezés lehetővé teszi számukra azt a megállapítást, hogy sok pszichédélikus tapasztalat nem illik bele a pszichoanalitikus keretbe és freudi fogalmakkal nem magyarázható meg; s így egyidejűleg ragaszkodhatnak ahhoz a meggyőződéshez, hogy a jelenlegi formájában a pszichoanalízis adekvát eszköz az ember mentális folyamatainak megértéséhez. Nem esik nehezemre megérteni ezt az álláspontot, mivel megfelelt saját irányultságomnak, amikor megyőződéses és odaadó pszichoanalitikusként 1956-ban megkezdtem LSD-kutatásomat.
Az LSD-ülések mindennapos klinikai tapasztalatainak fényében mégis tarthatatlannnak ismertem fel ezt a koncepciót. Jelenleg a mentális folyamatok aspecifikus erősítőjének és katalizátorának látom az LSD-t, mely saját tudattalanjával szembesíti használóját. Sok okot lehetne felhozni ennek a felfogásnak az alátámasztására; csak a legfontosabb tények közül fogok néhányat körvonalazni. Pár évvel ezelőtt több, mint 2000 LSD-ülés beszámolóit analizáltam, és - többek között - sztenderdizálható és invariáns elemeket kerestem, melyeket az LSD tényleges farmakológiai hatásainak mint olyanoknak lehetne tekinteni. Nem voltam képes egyetlen olyan jelenséget sem találni, melyet a drog kémiai hatása invariáns termékének lehetett volna tekinteni a vizsgált területek bármelyikén, tehát a perceptív, az emócionális, az ideacionális és a fizikai területen. Még az olyan egyszerű tünet, mint a midriázis (a pupilla hosszantartó kitágulása), mely viszonylag állandó az LSD-kísérleti személyek körében, sem látszik ilyen invariáns tünetnek. Ezenkívül sok tipikus LSD-tapasztalat nem különböztethető meg azoktól, melyeket a legkülönbözőbb drognélküli módszerek eredményeznek, köztük különböző spirituális fogások, a hipnózis, az alvásmegvonás, a szenzorikus depriváció és új, tapasztalati pszichoterapeutikus technikák. Ebben az összefüggésben meg kell említeni egy további fontos megfigyelést: A pszicholitikus terápia során eléggé jellegzetes és szisztematikus módon változik meg az LSD-ülések tartalma, ha számuk nő; a tapasztalás különböző fajtái meghatározott sorrendben lépnek föl. Egy sorozat korai ülésein esztétikai és pszichodinamikai tapasztalatok uralkodnak, a kezelés középső részében a perinatális jelenségek tengenek túl, az utolsó szakasz ülései pedig csaknem kizárólag transzperszonális tapasztalatokat hoznak. Hasonló rendszeresség figyelhető meg a pszichédélikus üléseken a növekvő adagolás tekintetében. Végül minden LSD-jelenség, beleértve a fizikai megnyilvánulásokat is, szélsőségesen érzékeny a pszichológiai befolyásokra, és sokféle extrafarmakológiai tényezővel és pszichoterapeutikus módszerrel módosítható. Ezért úgy tűnik, az LSD-ülések lefolyása a tudattalan folyamatok különböző síkjainak felerősítését és kibontását reprezentálja, s e lefolyást sokféle külső tényező is befolyásolja, például a terapeuta személyisége, a terapeutikus viszony, a környezet és az atmoszféra elemei a legszélesebb értelemben.
Ha elfogadjuk az alapvető premisszát, miszerint a pszichédélikus drogok lehetőséget nyújtanak arra, hogy tanulmányozzuk a tudattalan tartalmát és dinamikáját a személyiség olyan területein és síkjain, melyek kevésbé hatalmas technikákkal nehezen megközelíthetők, akkor rögtön nyilvánvalóvá válik ezeknek az anyagoknak a heurisztikus értéke. A pszichédélikus drogoknak az a képessége, hogy különben láthatatlan jelenségeket és folyamatokat exteriorizálnak és tudományos kutatás tárgyává tesznek, rendkívüli potenciállal ruházza fel ezeket az anyagokat mint az emberi szellem vizsgálatának kutatóeszközeit. Nem tűnik aránytalanságnak, ha potenciális jelentőségüket a pszichiátria és a pszichológia szemszögéből ahhoz hasonlítjuk, amit a mikroszkóp jelent az orvostudomány, vagy a teleszkóp az asztronómia számára. Ez a konveptus magyarázatául szolgálhat annak a példátlan kontroverziának, mely a pszichédélikus drogok értékéről és hasznos vagy destruktív potenciáljáról folyik. Mivel minden, az emberi természetben lakó lehetőség aspecifikus felerősítői és katalizátorai, értékük és a kísérletezés eredményei attól függnek, hogyan alkalmazzák az emberek ezeket az eszközöket.
E bevezetés után megpróbálhatjuk kideríteni, mit tanít nekünk az emberi szellemről az LSD-vel és más pszichédélikus drogokkal végzett munka. Az LSD-ülések tartalma rendszerint egymást kölcsönösen átfedő jelenségek multidimenzionális és sok síkon futó, dinamikus kontinuumát mutatja. Noha a következő felosztás bizonyos mértékig mesterséges és túlságosan leegyszerűsített, fejtegetéseink számára az LSD-tapasztalatok négy fő fajtáját vagy síkját lehet megkülönböztetni: absztrakt és esztétikai tapasztalatok; pszichodinamikus tapasztalatok; perinatális tapasztalatok; transzperszonális tapasztalatok.

Absztrakt és esztétikai tapasztalatok az LSD-üléseken

Ezek a tapasztalatok rendszerint egy sor LSD-ülés kezdeti stádiumaiban lépnek föl, ha alacsonyabb vagy közepes adagolást végzünk, vagy az első ülések legelején vagy végén, ha nagy dózisokat adunk. A páciens nyitott szemmel hatásos perceptorikus változásokat él meg a környezetében; a színek rendkívül világítóak és szépek lesznek, más személyek és élettelen tárgyak geometrizálódnak, úgy tűnik, mintha minden vibrálna és hullámokban ringana, a szenzorikus ingerek nem hozzájuk tartozó szenzorikus területeken váltanak ki reakciókat (szinesztéziák), és az észlelt tárgyakon új formák és tartalmak válnak láthatóvá (optikai csalódások). A környezet perceptorikus eltorzulása olykor csak csekély, de az ember rendkívüli módon emócionálisan interpretálja; hihetetlenül szépnek, komikusnak, érzékinek, gyöngédnek hat, vagy mesés minősége van.
Csukott szemmel jelentősen erősebbekké válnak  a szem belsejében keletkező jelenségek. Az LSD-kísérleti személy színes foltokat, utóképeket, fényvillámokat, spirálokat, csillagocskákat és másfajta elemi víziókat lát. Tipikusak a komplex geometriai alakzatok is, minták és díszítmények, kaleidoszkópikus tűzijátékok, valamint hatalams gótikus katedrálisok mennyezetének vagy keleti mecsetek kupolájának megpillantása (arabeszkek).
Úgy tűnik, az esztétikai tapasztalatok az LSD-tapasztalás legfelszínesebb síkját jelentik, és nincs semmiféle pszichodinamikai jelentőségük. Feltehetően az optikai apparátus kémiai stimulálása hozza létre őket, és annak belső struktúráját tükrözik vissza. Alkalmilag úgy látszik, sajátos emócionális mellékjelentésük van az ornamentális elemeknek. A páciensnek például az lehet az érzése, hogy az absztrakt konfigurációk az elégedett csecsemő lágy, meleg és érzéki világához hasonlítanak. Kínosnak és taszítónak, veszélyesnek és agresszívnek, vagy tiszteségtelennek és obszcénnek is meg lehet élni őket. Az ilyen helyzet átmenetet jelent az LSD-tapasztalat absztrakt síkjáról a pszichodinamikusra. Azok az emóciók, melyek módosítják és színezik az absztrakt képvilágot, ilyen esetekben a páciens releváns biográfiai anyagához tartoznak. Az absztrakt és figarítv elemek olykor komplex képekké kombinálódnak; ezeknek a jelenségeknek az átmeneti jellege különösen világos. Illusztrációként szolgálhat a következő példa egy pszichiáter LSD-üléséről, aki részt vett az LSD-tréningprogramban:

Mélyen belemerültem forgó geometriai formák és buja színek absztrakt világába, melyek világítóbbak és sugárzóbbak voltak, mint amit valaha is láttam életemben. El voltam bűvölve, s mintegy hipnotizálva ettől a hihetetlen kaleidoszkópikus színjátéktól.
Bizonyos idő után a geometriai struktúrák stabilizálódtak, és egy barokk tükör meglehetősen komplikált díszkeretének formájává  szerveződtek. A tükör gazdag levélzetű fából faragott összevisszaságát mutatta, s maga öt vagy hat, szabálytalan nagyságú részre oszlott, melyeket a keret ágszerkezetének elágazásai választottak el egymástól.
Nagy meglepetésemre különböző érdekes jelenetek kezdtek kibontakozni szemeim előtt, amikor a tükör egyes részeibe néztem. Az ezekben a jelenetekben résztvevő személyek erősen stilizáltak voltak, skissé olyanok, mint a marionett-figurák. Az általános atmoszféra elég szórakoztató és komikus volt, de a titkosság, a misztérium és az elváltoztatás világos felhangjával. Hirtelen felismertem, hogy szimbolikus szatírát látok a gyermekkoromról, melyet egy vidéki kisvárosban töltöttem, a kispolgárság világában. A szetírát jellegzetes figurák népesítették be, melyek a helyi társadalom „krémjét” ábrázolták; a felnőttek külöünböző csoportokban fordultak elő, rendkívül következetlenek voltak viselkedéseükben és más emberekről alkotott ítéleteikben, kéjelegtek a pletykában, végtelen, nevetséges és álszent társadalmi játékokat űztek, és kis, szexuális jellegű „titkokat” cseréletk („hogy a gyerekek ezt ne lássák és tapasztalják”). Magamat e groteszk színjáték résztvevőjének és megfigyelőjének éltem meg, elég kíváncsinak és felindultnak, de gyakran zavarodottnak. Meglepetésemre életem ezen szakaszának összes emóciói ismét feljöttek a mély tudattalanból, és újból reálisak és elevenek voltak.

Pszichodinamikus tapasztalatok az LSD-üléseken

Az ebbe a kategóriába tartozó tapasztalatokat pszichodinamikai fogalmakkal lehet megérteni; az egyén különböző életszakaszaiból származó fontos emlékekkel, emócionális problémákkal és megoldatlan konfliktusokkal függenek össze. E tapasztalatok közül egyesek valóban reális események traumatikus vagy rendkívül pozitív emlékeinek újraélését jelentik; mások, úgy tűnik, freudi értelemben vett fedőemlékek, fantáziából és realitásból álló fantáziák vagy keverékek. Ez a sík ezenkívül még sokféle tapasztalatot foglal magában, melyek releváns pszichodinamikai anyagot jelentenek rejtélyes, szimbolikus öltözetben.
A pszichodinamikai tapasztalatok különösen sűrűek pszichiátriai páciensek pszicholitikus terápiájában.* [Lábjegyzet: „Egy pszicholitikus sorozat 15-80 LSD-ülésből állhat, és normális esetben 1-2 hét távolság van az ülések között. A drogülések idején és az ülések közötti időszakban intenzív pszichiátriai segítséget kínálunk fel a páciensnek. Ez a módszer a dinamikus pszichoterápia intenzivizálását és meggyorsítását jelentette.” (Grof, 1972)] A kezelés kezdeti stádiumaiban ezek a tapasztalatok sok egymásra következő ülést uralhatnak, míg az alapul szolgáló tudattalan anyag feoldódik, és a páciens továbbléphet a következő síkra. Ezek a tapasztalatok lényegesen kevésbé fontosak olyan páciensek ülésein, akik amócionálisan stabilabbak, és akiknek a gyerekkora viszonylag békésen zajlott le. Nagy dózisokkal olytatott pszichédélikus üléseken rendszerint az elején és a végfázisban lépnek föl pszichodinamikai tapasztalatok.
A pszichodinamikai LSD-ülések tapasztalatait messzemenően Freud alapvető konceptusának fogalmaival lehet megérteni. Azon princípiumok közül, melyekkel Freud az egyéni tudattalan dinamikáját írta le, különösképpen az álomképződés dinamikáját, számos érvényes az LSD-ülésekre is. A pszichodinamikai LSD-üléseken megfigyelt jelenségek közül sokat ténylegesen a pszichoanalízis alapvető premisszái laboratóriumi bizonyítékának lehetne tekinteni. Ezeknek az üléseknek a fenomenológiájához tartozik a regresszió a gyerekkorba, sőt a csecsemőkorba, traumatikus emlékek újraélése, infantilis szexualitás, konfliktusok különböző libidinózus területeken, Ödipusz- és Elektra-konfliktus, kasztrációs félelem és péniszirigység.
De hogy teljesen megértsük ezeket az üléseket és azokat a következményeket, melyekkel a páciensek klinikai állapotára és a személyiségstruktúrára nézve bírnak, új princípiumot kell bevezetni a pszichoanalitikus gondolkodásba. E sík sok LSD-jelensége megérthető, sőt egyesek előre megmondhatók, ha a speciális emlékkonstelláció fogalmaiban gondolkodunk, melyekre én a COEX-rendszerek (a kondenzált tapasztalat rendszerei) fogalmát használom.** [Lábjegyzet: Az irányítórendszerek mint az LSD-vel folytatott pszicholitikus terápia megértésének fontos princípiumai létét H. Leuner tőlem függetlenül fedezte fel és írta le (1962). Ő alkotta meg a „transzfenomenális dinamikus irányítórendszerek” fogalmát (Tydsts). Jóllehet sok hasonlóság van a COEX-rendszerek konceptusa és a Tydsts konceptusa között, az itt ábrázolt keretek között - a COEX-rendszerek konceptusához kötődő összes implikációk miatt - meg kell tartanunk a terminológiai megkülönböztetést.] Ez a konceptus a terapeutikus LSD-ülések fenomenológiájának analíziséből adódott pszichédélikus kutatásaim korai fázisában, Prágában. Rendkívül hasznosnak bizonyult a tekintetben, hogy megértsük a pszichiátriai páciensek pszicholitikus terápiájának kezdeti stádiumát.
Egy COEX-rendszert úgy lehet definiálni mint az egyén különböző életszakaszaibeli, kondenzált tapasztalatokból (és/vagy fantáziákból) származó emlékeinek specifikus konstellációját. Az egy bizonyos COEX-rendszerhez tartozó emlékeknek hasonló az alaptémájuk, vagy hasonló elemeket tartalmaznak, és azonos minőségű, erős emócionális töltés kíséri őket. Ennek a rendszernek a legmélyebb rétegei a csecsemőkor és a korai gyerekkor periódusából való tapasztalatok eleven és színes emlékeit mutatják be. Egy ilyen rendszer felszínesebb rétegei hasonló tapasztalatok emlékeit tartalmazzák, de egy későbbi korszakból, el egészen a jelenlegi élethelyzetig. Úgy tűnik, hogy a COEX-rendszerekhez kapcsolódó excesszív emócionális töltés (ahogyan abból a gyakran hatalmas lereagálásból leolvasható, mely e rendszerek kibontását kíséri az LSD-üléseken), mindazoknak az emócióknak a szummája, melyek bizonyos fajtán belül minden konstituáló emlékhez hozzátartoznak.
Az individuális COEX-rendszerek speciális elfárító mechanizmusokat ölelnek fel, és speciális klinikai tünetekhez kötődnek. A COEX-rendszerek individuális részei közti viszonyok a részletekben többynire egybehangzóak Freud gondolkodásával; a teoretikus nézőpontból új elem a szervező dinamikus rendszer konceptusa. A személyiségstruktúra rendszerint COEX-rendszerek nagy számát foglalja magában. Karakterük, teljes számuk, kiterjedésük és intenzitásuk tekintélyes változatosságot mutat a különböző embereket tekintve.
Az emócionális töltés alapminősége alapján negatív COEX-rendszereket (melyek kellemetlen amócionális tapasztalatokat kondenzálnak) és pozitív COEX-rendszereket (melyek a kellemes emócionális tapasztalatokat és az eltelt élet pozitív aspektusait kondenzálják) különböztethetünk meg. Jóllehet vannak bizonyos interdependenciák és átfedések, az egyes rendszerek viszonylag autonóm módon funkcionálhatnak. A környezettel folyó bonyolult interakcióban szelektív módon befolyásolják az ember ön- és világérzékelését, érzelmeit és gondolkodását, sőt sok szómatikus folyamatot is.
A következő klinikai példa szolgálhat annak illusztrációjául, mit is értünk COEX-rendszeren; talán jobban megmagyarázza ezt a jelenséget, mint a fenti absztrakt leírás:

A szóban forgó páciens a pszicholitikus terápia kezdete előtti két évben többször volt osztályunk kezeltje. Az intenzív pszichoterápia és farmakoterápia csak felszínses és időleges megkönnyebbülést hozott. Ebben az időben olyan tünetek jelentették fő problémáját, melyekben kényszeres és szadomazochisztikus elemek keveredtek. Csaknem állandóan arra érzett kényszert, hogy megtaláljon egy határozott fiziognómiai ismertetőjegyekkel rendelekző férfit, akinek leginkább feketébe öltözöttnek kellett volna lennie. Alapszándéka az volt, hogy kapcsolatot létesítsen ezzel a férfival, elmesélje neki élettörténetét, és végül megvallja neki azt a mély vágyát, hogy bezárják egy sötét pincébe, megkötözzék és különböző - testi és lelki -, ördögi tortúráknak tegyék ki. Képtelen lévén arra, hogy valami másra koncentráljon, az utcákon bolyongott, nyilvános parkokat, fürdőket, pályaudvarokat és vendéglőket keresett fel, hogy a megfelelő személyt megtalálja. Többször sikerült az általa kiválasztott személyeket rábeszélnie vagy megvesztegetnie, hogy végrehajtsák, amit kíván. Amikor azonban ez megtörtént, nem élt át mazochista gyönyört, hanem szélsőséges félelembe esett és utálta a tortúrákat. Mivel különleges adottsága volt ahhoz, hogy kifejezetten szadista vonásokkal bíró személyeket találjon, kétszer csaknem megölték, többször súlyosan megsebesítették, s egyszer megkötözte a partnere, és elvette tőle a pénzét. Páciensünk ezeken a problémákon kívül még szuicidális depresszióban, feszültségekben és félelmekben, impotenciában és igen ritka epilepsziaszerű rohamokban szenvedett.
A retrospektív analízis kiderítette, hogy fő tünetei a második világháború idején, németországi kényszermunkája során kezdődtek, amikor két náci tiszt előretartott pisztollyal kényszerítette, hogy vegyen részt homoszexuális praktikáikban. Amikor a háború véget ért, felfedezte, hogy ezek a tapasztalatok a passzív homoszexuális tapasztalatok iránti előszeretetet hagyták hátra benne. Néhány évvel később tipikus fetisizmust fejlesztett ki a fekete férfiöltözet iránt. Ez lassanként a fent leírt mazochista vágyakozássá alakult, mely aztán a terápiára hozta őt.
Egy 15 pszicholitikus LSD-ülésből álló sorozat során lassanként igen érdekes és fontos COEX-rendszer nyilvánult meg. Legfelszínesebb rétegei szadista partnerekkel kapcsolatos traumatikus tapasztalatok frissebb emékeit mutatták. A sorozat első ülésein teljes részletességgel vizualizálta a tényleges helyzeteket, és ismét átélte őket. A COEX-rendszer e rétegének irányító befolyása következtében a páciens fantáziájában a terapeuta töltötte be a korábbi partnerek vagy olyan különböző alakok szerepét, akik a szadista agressziót szimbolizálták (hentes, gyilkos, hóhér). A páciens azt várta, hogy a terapeuta kínozza meg; annak tolltartóját tőrnek látta, és lábujjainak mozgását arra való hajlamként értelmezte, hogy őt megtapossa. Később azt javasolta, hogy a legjobb terápia, melyet orvosa alkalmazhatna, abban állna, hogy kielégíti szenvedésvágyát. A kezelőterem és a kilátás az ablakon különböző színterekké váltak a páciens fantáziájában, melyeken kalandjai lezajlottak szadista partnereivel.
Ugyanennek a rendszernek egyik mélyebb rétege a páciensnek a Harmadik Birodalomról szerzett tapasztalatait szemléltette. A rendszer e része által befolyásolt üléseken a páciensnek a nácik horogkeresztjével ellátott lobogóiról, az SS pompázatos katonai parádéiról és nagy, fémből készült sasemblémáiról voltak víziói. A terembeli észrevétlen, monoton zajokat náci indulókként érzékelte, és a kint, a folyosón elhaladó lépések német katonacsizmák súlyos dübörgésévé változtak. A kezelőterem berácsozott ablakú börtönné, majd halálcellává változott. Fantáziájában a terapeuta Adolf Hitlerré és különféle SA- és SS-tisztekké vált. Ezeken a szimbolikus tapasztalatokon kívül a páciens még egyszer átélte néhány reális traumatikus tapasztalatát a homoszexuális német tisztekkel.
Ugyanennek a rendszernek a magvát alkotó tapasztalatok a páciens gyerekkorához kötődtek. Későbbi üléseken olyan tapasztalatokra regrediált, melyek közé a szüleitől elszenvedett büntetések tartoztak. Kiderült, hogy anyja hosszú időkre be szokta zárni őt egy sötét pincébe, minden táplálék nélkül; despota apja gyakran kegyetlenül megverte egy bőrszíjjal. Ezen a ponton a páciens felismerte, hogy mazochista vágyai a kombinált szülői büntetések megfelelői voltak. A terapeuta ebben a fázisban szülőfigurákká vált, és a páciens vele szemben juttatta kifejezésre a továbbra is fennálló anakronisztikus viselkedésmintákat.
Ezeknek az emlékeknek az újraátélése során feltűnő ingadozásokat lehetett megfigyelni a páciens fő problémájában; mindazonáltal az még hosszú ideig nem tűnt el teljesen. A végén a páciens még egyszer megélte születési traumájának kínos tapasztalatát, annak egész biológiai brutalitásában. Későbbi kommentárja szerint pontosan azok az elemek tartoztak bele ebbe, melyeket attól a szadista kezeléstől várt, amelyre oly kétségbeesetten törekedett: zárt, sötét tér, minden testmozgás megakadályozása és szélsőséges fizikai és pszichikai tortúrák. A biológiai születés újraátélése végül kiküszöbölte súlyos tüneteit.

A születési trauma újraátélése túl van a pszichodinamikai területen, ahogyan azt a hagyományos pszichoterápia rendszerint érti. Csak a logikai teljesség kedvéért vettük fel a fenti esettanulmányba; ez a jelenség az LSD-tapasztalat következő síkjához tartozik.

Perinatális tapasztalatok az LSD-üléseken

Az e kategóriában leírt tapasztalatokra nem található megfelelő magyarázat a klasszikus freudi pszichoanalízis keretein belül. Az LSD-vel végzett pszicholitikus kezelés során a páciensek rendszerint nagyobb számú ülés után érik el ezt a síkot. Ezzel ellentétben a pszichédélikus terápiában gyakran már az első vagy második ülésen megfigyelhetők a perinatális tapasztalatok elemei; normális esetben itt a második és a negyedik ülésóra között lépnek föl, amikor a drog hatása csúcspontján van.
A tapasztalatok központi gyújtópontja és alapvető ismertetőjegyei ezen a síkon azok a problémák, melyek a fizikai fájdalommal és szenvedéssel, a meghalással és a halállal, a biológiai halállal, az öregséggel, betegséggel és esendőséggel kapcsolatosak. A megrázó szembesülés az emberi egzisztencia e kritikus aspektusaival, és az ember mint biológiai teremtmény törékenységének és mulandóságának mély felismerése kikerülhetetlenül egzisztenciális  krízissel jár együtt. E tapasztalatok által az ember felismeri, hogy bármit is tesz életében, nem menekülhet a kikerülhetetlen elől: El kell majd hagynia ezt a világot, mégpedig itthagyva mindent, amit összegyűjtött, elért és amihez emócionálisan kötődött. A születés és a halál közötti hasonlóság - annak megdöbbentő felismerése, hogy az élet kezdete ugyanolyan, mint a vége -, a perinatális tapasztalatokat kísérő legfontosabb filozófiai téma. A halál jelenségével történő, sokkoló emócionális és fizikai találkozás második fontos következménye azoknak a spirituális és vallási dimenzióknak a megnyílása, melyek - úgy látszik - az emberi személyiség szilárd alkotórészei; ezek függetlenek a kulturális és vallási háttértől, és az egyén programozottságától. Tapasztalatom szerint mindaz, aki valóban elérte tapasztalatilag ezeket a síkokat, meggyőző belátásokra jutott a spirituális és vallási dimenziók végső relevanciáját illetően a lét egyetemes szkémájában. Maguk a legkipróbáltabb materialisták, pozitivista irányultságú tudósok, szkeptikusok és cinikusok, megalkuvás nélküli ateisták és vallásellenes keresztes lovagok is, mint a marxista filozófusok, hirtelen érdeklődni kezdtek a spirituális keresés iránt, miután szembesültek önmagukban ezekkel a síkokkal.
A meghalás és a megszületés (vagy újramegszületés) átélése gyakran rendkívül drámai, és sok olyan biológiai kísérőjelensége van, mely a kívülálló megfigyelő számára is látható. Az illető személyek órákat tudnak eltölteni kínos fájdalomban, altorzult arccal, levegő után kapkodva, és hatalmas mennyiségű izomfeszültséget tudnak kisütni, miközben remegnek, vonaglanak, hevesen rázkódnak és görcsökben fetrengenek. Az arcszín sötétvöröstől halottsápadtig terjedhet, a pulzus tekintélyesen fölgyorsul. A testhőmérséklet rendszerint erős ingadozásokat mutat, gyakran kerül sor izzadságkitörésre vagy heves hányással járó rosszullétre.
A kutatás jelenlegi állásában nem egészen világos, hogyan függnek össze a fent vázolt tapasztalatok a biológiai születés körülményeivel. Az LSD-kísérleti személyek sűrűn jellemzik ezeket a tapasztalatokat saját születési traumájuk újraátéléseként. Ezenkívül ezeket a tapasztalatokat gyakran kísérik az embriókkal, főtuszokkal és újszülött gyerekekkel való azonosulás képei még olyan személyek esetében is, akik nem hoznak létre kifejezetten ilyen összefüggéseket. Igen sűrűn lépnek föl tipikusan újszülöttekre jellemző érzések és viselkedésmódok is, sokszor a női nemi szervek és mellek víziójától kísérve. E megfigyelések és más klinikai adatok alapján a fenti jelenségeket perinatális tapasztalatoknak neveztem, és a tudattalannak ezt a síkját rendszerint Rank-féle síknak nevezem.* [Lábjegyzet: Otto Rank, bécsi pszichiáter, aki elszakadt a pszichoanalízis fő irányától, A születés traumája c. könyvében (1924) hangsúlyozta a perinatális tapasztalatok döntő jelentőségét.] Otto rank fogalmi kerete néhány módosítással hasznos az érintett jelenségek megértése szempontjából.
A perinatális tapasztalatok a tudattaln egyik mélyrétegének megnyilvánulásai, melyeket nem vettek figyelembe a pszichoanalitikus spekulációkban. Ezt valószínűleg arra tényre lehet visszavezetni, hogy e tapasztalatok egyértelműen a klasszikus freudi technikák hatósugarán kívül fekszenek. A klinikus számos akut pszichotikus állapotban figyelhet meg ebbe a kategóriába tartozó jelenségeket. Ez a sík átmenetileg ellenőrzött módon is elérhető a pszichoterápia sok innovatív, tapasztalatvonatkozású technikájának segítségével, mondjuk maratonnal, meztelen maratonnal, primér-terápiával és bioebergetikával. Sok régi és ún. primitív kultúrában beláthatatlan idők óta léteztek hathatós technikák, melyek lehetővé teszik a tudattalan e mély síkjának aktivizálását. E technikák a módszerek széles spektrumát ölelik fel, pszichédélikus növények használatától, transztáncoktól, böjtöléstől, alvásmegvonástól és testi tortúráktól a keleti országokban kifejlesztett, kifinomult spirituális fogásokig terjednek.
A prinatális tapasztalatok igen fontos metszéspontot alkotnak az individuális pszichológia és a transzperszonális pszichológia között, vagy a pszichológia és a pszichopatológia között egyfelől, és a vallás között másfelől. Ha az individuális születéssel összefüggőnek tekintjük őket, akkor tulajdonképpen a tágabb értelemben vett individuális pszichológia keretébe tartoznak. Mégis rendelkeznek bizonyos olyan ismertetőjegyekkel, melyek igen világos transzperszonális mellékízt adnak nekik. E tapasztalatok intenzitás meghalad mindent, amit rendszerint az egyén tapasztalási határának tekintenek. Sűrűn kísérik más személyekkel, személycsoportokkal vagy éppen a küzdő és szenvedő embveriséggel való azonosulások. Más, egyértelműen transzperszonális tapasztalatok is gyakran alkotják a perinatális élményminták integrális alkotórészét, például evolúciós és az ősökkel kapcsolatos emlékek, a kollektív tudattalan elemei és bizonyos jungi archetípusok. Az e terület körül forgó LSD-üléseknek rendszerint sok olyan fazettájuk és síkjuk van, melyekben igen szubjektív individuális tapasztalatok keverednek egyértelműen transzperszonális elemekkel.
Alkalmasnak látszik, hogy ebben az összefüggésben megemlítsük azoknak a tapasztalatoknak a kategóriáját, melyek átmeneti formát jelentenek a freudi pszichodinamikus sík és a ranki perinatális sík között. Ez a kategória pedig az egyéni élet azon traumatikus tapasztalatainak újbóli átélése, melyek inkább fizikai, mint tisztán pszichológiai természetűek. Tipikus esetben az ilyen emlékek a túlélés vagy a testi integritás fenyegetettségét foglalják magukban, például súlyos operációkat, vagy fájdalmas és veszélyes sebesüléseket; súlyos betegségeket, mindenekelőtt olyanokat, melyek légzési nehézségekkel kapcsolódnak össze (diftéria, szamárköhögés, tüdőgyulladás); a csaknem-megfulladás eseteit és kegyetlen testi bántalmazás részleteit (fogság egy koncentrációs táborban, agymosás, nácik és kommunisták kihallgatási technikái, gyerekkori bántalmazások). Ezek az emlékek természetük szerint egyértelműen individuálisak, tematikailag azonban szoros rokonságban állnak a perinatális tapasztalatokkal. A különböző fizikai traumák újraátélése alkalomadtán egyidejűleg a születés kínjának felszínesebb fazettájaként is fellép. Úgy tűnik, a szómatikus traumatizálódások emlékei szignifikáns szerepet játszanak különböző emócionális zavarok pszichogenezisében (mindenekelőtt a depresszióéban és a szadomazochizmuséban), s a dinamikus pszichoterápia legtöbb jelenlegi iskolája ezt még nem látta meg és nem ismerte fel.
A perinatális tapasztalatoknak nemcsak saját, individuális tartalmuk van, hanem fontos dinamikai irányítófunkciójuk is (hasonlóan ahhoz, ahogyan a CPEX-rendszereknek a pszichodinamikai síkon); szervező princípiumokként működnek másfajta mentális jelenségek számára. Úgy tűnik, a gazdag és komplex tartalmú LSD-ülések legtöbb olyan eleme, mely a tudattalannak ezt a síkját tükrözi vissza, négy tipikus csoportba, mátrixba vagy tapasztalati mintába tartozik. Amikor azt kerestem, hogyan rendezhetném egyszerűen, logikusan és természetesen valamilyen fogalmi rendszerbe ezt a megfigyelést, feltűntek nekem az e minták és a születés klinikai stádiumai közötti csodálatos párhuzamok. Mind a teoretikus megfontolások, mind az LSD-terápia praxisa szempontjából igen hasznos princípiumnak bizonyult, hogy a fenti négy jelenségkategóriát kapcsolatba hoztam a születés biológiai folyamatának egymásra következő stádiumaival, valamint a gyermek tapasztalataival a perinatális periódusban. A rövidség kedvéért I-IV. alapvető perinatális mátrixnak (Basic Perinatal Matrices, BPM I-IV) nevezem a Rank-féle sík e négy tapasztalatvonatkozású mátrixát. A félreértéseket elkerülendő szeretném hangsúlyozni, hogy ismereteink jelenlegi állása mellett csak igen hasznos teoretikus modellnek kell tekinteni ezt az osztályozást, amely nem foglal magában szükségképpen oksági összefüggést (Grof, 1972).
Ebben a kontextusban csak röviden fogom leírni az alapvető perinatális mátrixok (BPM) konceptusát. Azokra a dinamikus irányítórendszerekre használom ezt a fogalmat, melyeknek hasonló funkciójuk van a tudattalan Rank-féle síkján, mint a COEX-rendszereknek a freudi pszichodinamikai síkon. Ezeknek a mátrixoknak saját speciális tartalmuk van, nevezetesen a perinatális jelenségek. Az utóbbiak két fontos fazettával bírnak: konkrét és meglehetősen reális tapasztalatok, melyek a biológiai születés egyedi stádiumaival kapcsolatosak, és ezeknek a spirituális ellenpárjai (melyeket a kozmikus egység, az egyetemes beágyazottság, a halál és az újjászületés harcának, valamint a halál és újjászületés megélésének tapasztalata példáz).
E speciális tartalmat kiegészítve a BPM-ek szervező princípiumokként is működnek a tudattalan más síkjainak anyaga számára, nevezetesen a felszínesebb pszichodinamikai anyag számára, mely a COEX-rendszerekhez kötődik, valamint a transzperszonális tapasztalatok néhány fajtája számára, melyek alkalomadtán a perinatális jelenségekkel egyidejűleg lépnek föl (pl. a gonosz anya archetípusa, csoporttudat, faji emlékek vagy filogenetikus tapasztalatok). Az individuális perinatális mátrixok szilárd kapcsolatban állnak a páciens életének bizonyos tipikus emlékkategóriáival. Ezenkívül összefüggnek a ferudi erogén zónákban zajló aktivitások bizonyos aspektusaival és a pszichikai zavarok bizonyos kategóriáival.
Mindezeket a kapcsolódásokat az alapvető perinatális mátrixok tabellái mutatják (... old.; [a tabellákat ld. a tanulmány végén, a nyomtatásban alkalmas helyre iktatandók be!]). Ez a szinoptikus paradigma megvilágítja a biológiai születés stádiumai és a szexuális orgazmus mintája közötti párhuzamokat. Az e két biológiai minta közötti hasonlóság lehetővé teszi, hogy az emócionális zavarok pszichogenezisének oksági megalapozását eltoljuk a szexuális dinamikáról a perinatális mátrixokra, anélkül hogy tagadnánk az alapvető freudi princípiumok jelentőségét és érvényességét a pszichodinamikai jelenségek és azok egymás közti kapcsolatainak megértését illetően.
A BPM-eket itt abban a sorrendben írjuk le, amelyben a születés megfelelő fázisai lezajlanak. Ez a kronológiai sorrend nem feltétlenül marad meg az egymást követő LSD-üléseken, hanem különböző követési minták figyelhetők meg. Súlyosan sérült páciensek esetében rendszerint sokáig tart, míg az egyéni élettörténet traumatikus tapasztalatainak összes rétegei (COEX-rendszerek) feldolgozódnak. A későbbi üléseken elsőként felmerülő perinatális mátrix rendszerint a II. BPM, s aztán a III. BPM, noha lehetséges, hogy már korábban megfigyelhetők a IV., vagy akár az I. BPM-ből való tapasztalati epizódok. Amikor tiszta és végleges formájában éli meg valaki a IV. BPM-et, akkor ez rendszerint megnyitja a közvetlen utat az I. BPM-hez. Aztán minden további ülést az I. BPM különböző aspektusai irányítanak. Kevésbé sérült páciensek esetében már az első üléseken fölléphetnek a IV. és az I. BPM-mel kapcsolatos pozitív, eksztatikus tapasztalatok, mindenekelőtt nagyobb dózis esetén és a végfázisokban. Ebben az esetben rendszerint a II. és III. mátrix elemei irányítják az ülések első óráit.

I. perinatális mátrix (primér egység az anyával)

Úgy tűnik, ez a mátrix az egyénnek a születési folyamat megkezdődése előtti intrauterin létével függ össze. Megvannak a pozitív és negatív aspektusai; a páciensek sűrűn írják le a „jó” vagy „gonosz” anyaölről szerzett tapasztalatként. A zavartalan intrauterin lét elemeit meglehetően konkrét biológiai értelemben, vagy egy eksztatikus spirituális állapot formájában lehet újra átélni, nevezetesen a kozmikus egység megtapasztalásának formájában. Az intrauterin lét zavarait épp úgy szó szerint biológiai értelemben lehet újra átélni, vagy filogenetikus evolúciós krízisekként, vagy különböző démoni jelenségekkel, metafizikailag gonosz erőkkel vagy káros asztrológiai befolyásokkal való találkozásként, valamint a „rossz karma” elemeiként.
Ami az emlékezési mechanizmusokkal való összeköttetést illeti, az I. BPM pozitív aspektusai a pozitív COEX-rendszerekkel függenek össze. Úgy tűnik, az I. BPM pozitív fazettája az alapja a minden olyan későbbi élethelyzetre való emlékezésnek, melyekben az egyén ellazult, viszonylag szabad az igényektől, és nem zavarja valamilyen kellemetlen inger. Az I. BPM negatív aspektusai hasonló kapcsolatban állnak a negatív COEX-rendszerekkel.
A freudi erogén zónák tekintetében az I. BPM pozitív aspektusai egybevágnak azzal a biológiai és pszichológiai állapottal, melyben e zónák egyikében sincsenek feszültségek, és minden parciális ösztön kielégült. Megfordítva, e zónák igényeinek kielégítése (az éhség jóllakatása, feszültséglevezetés vizeléssel székeléssel, szexuális orgazmussal vagy gyerekszüléssel) a fent leírt feszültségmentes, eksztatikus tapasztalat felszínes és részleges megközelítéséhez vezet.

II. perinatális mátrix (antagonizmus az anyával)

Ez a mátrix a születési folyamat első klinikai stádiumával függ össze, melyben a gyermek egy zárt rendszerben a méh összehúzódásainak van kitéve. Ami ennek a mátrixnak a fenomenológiáját illeti, biológiai síkon lehet megélni, vagy pszichológiai és spirituális ellenpárjának formájában, nevezetesen a kiúttalan helyzet vagy a pokol formájában. A víziók színei rendszerint sötétek és komorak; az egyén bezártnak és fogolynak érzi magát biológiai és/vagy metafizikai értelemben. Leírhatatlan szenvedést él át, és nem képes ebből a helyzetből kivezető utat láti, sem időben, sem térben. Az egész világot háborúkkal, járványokkal és rettenettel teli apokaliptikus helynek látja, s az emberi élet tökéletesen értelmetlennek és abszurdnak látszik.
Úgy tűnik, a II. BPM az alapja az emlékezésnek azokra az összes jövőbeli, szélsőségesen kellemetlen helyzetekre, melyekben a passzív és tehetetlen egyén egy túlerőben lévő és destruktív külső erő veszélyeztetett áldozata.
A freudi erogén zónák tekintetében ez a mátrix, úgy tűnik, a kellemetlen feszültség állapotával társul az összes zónákban. Orális síkon: éhség, szomjúság és fájdalmas ingerek; anális síkon: a széklet visszatartása; uretrális síkon: a vizelet visszatartása. A megfelelő jelenségek genitális síkon: szexuális frusztráció és szélsőséges feszültség, valamint olyan fájdalmak, amilyeneket a szülő nő az első klinikai fájási stádiumban él meg.

III. perinatális mátrix (szinergizmus az anyával)

Ez a mátrix a születési folyamat második klinikai stádiumához kapcsolódik, a szülőcsatornán való kiűzetés tapasztalatához. Az LSD-üléseken vagy aktuális biológiai újraátélésnek tapasztalják, vagy titáni harcnak, halál- és újjászületési küzdelemnek. Ennek a mátroxnak a jellegzetes ismertetőjegye a „vulkanikus eksztázis” eleme, egy erősen érzéki és dinamikus tapasztalat, melyben a kín gyönyörrel keveredik. A III. BPM-nek három világosan különböző fazettája van, úgymint a szadomazochista, a szexuális és a szkatologikus.
Mint emlékmátrix a III. BPM az egyén minden olyan jövendő tapasztalatával kapcsolatos, mely intenzív érzéki és szexuális elemet tartalmaz; vad, veszélyes és izgató kalandokat épp úgy, mint szkatologikus megszégyenüléseket.
A freudi erogén zónák vonatkozásában ez a mátrix azokhoz az aktivitásokhoz kötődik, melyek egy hosszantartó feszültségi periódus után megkönnyebbülést és feloldódást hoznak. Orális síkon ez a táplálék megrágásának és lenyelésének aktusa (vagy megfordítva a hányásé); anális és uretrális síkon a vizelés és a székelés folyamata; genitális síkon a szexuális orgazmus mechanizmusa, valamint az, amit a nő érez a második fájási stádiumban.

IV. perinatális mátrix (elszakadás az anyától)

Ez a mátrix a születés harmadik klinikai stádiumával kapcsolatos, a szülőcsatornából való végleges kiűzetéssel és a köldökzsinór elvágásával. E mátrix tapasztalatvonatkozású megnyilvánulásához tartozhatik annak az aktuális helyzetnek ismételt átélése, mely a megszületés pillanatát kíséri, valamint azoknak a születést elősegítő folyamatoknak az ismételt átélése, melyek ezzel kapcsolódnak össze. De sűrűbben ölti a halál- és újjászületési tapasztalat szimbolikus, spirituális formáját. Az egyén a tér elképesztő kitágulását éli meg, és sugárzó fényű, csodálatos színekben pompázó víziói vannak. Az eme tapasztalathoz kötődő szimbolizmus rendszerint vallási vagy mitologikus természetű, és a megszabadulás, megmenekülés, megváltás, vagy egy hatalmas ellenségen aratott győzelem elemeit tartalmazza.
Az emlékezet vonatkozásában a IV. BPM azokra a későbbi helyzetekre emlékezés mátrixát jelenti, melyek nagyobb személyes sikerrel és hosszantartó, súlyos veszélyhelyzetek befejeződésével kapcsolatosak (háború vagy forradalom vége, egy baleset túlélése, felgyógyulás egy betegségből).
Ami a freudi erogén zónákat illeti, a IV. BPM a libidinózus fejlődés minden síkján ama kielégülés állapotának felel meg, mely közvetlenül azt az aktivitást követi, mely feszültséget csökkent vagy vezet le (táplálék lenyelése, székelés, vizelés, szexuális orgazmus és gyermekszülés).

Transzperszonális tapasztalatok az LSD-üléseken

Az ebbe a kategóriába tartozó jelenségek csak ritkán lépnek föl a pszicholitikus terápia korai ülésein; ám ugyancsak gyakoriakká válnak az előrehaladottabb stádiumokban, miután a páciens feldolgozta és integrálta a pszichodinamikai és perinatális anyagot. Miután az Én finális tapasztalatot szrzett a halálról és újjászületésről, a transzperszonális elemek uralják az összes további LSD-üléseket. Alkalomszerűen a pszichédélikus kezelés korai, nagy adagolású LSD-üléseinek kulminációs periódusában is előfordulhatnak transzperszonális tapasztalatok.
Miután évekig gondosan megfigyeltem és analizáltam más személyek LSD-üléseinek e tapasztalatait, valamint a saját tapasztalataimat, alig vannak kétségeim a tekintetben, hogy e tapasztalatok olyan sui generis jelenségeket reprezentálnak, melyek a mély tudattalanban keletkeznek, olyan területeken, melyeket a klasszikus pszichoanalízis nem látott meg és nem ismert fel. Freudi fogalmakkal nem magyarázhatók meg, és nem vezethetők vissza a pszichodinamikai elemek semmilyen más kategóriájára sem.
Egyes kollégák alkalmilag hangoztatott véleménye szerint a pszichoanalitikus irányultságú LSD-terapeuta hajlamos arra, hogy freudi tapasztalatokat kapjon pácienseitől, míg a jungi tájékozódású LSD-terapeuta jungi anyagot fog kapni. Nincs kétség arra nézve, hogy a terapeuta fontos tényező az LSD-terápiában, és megkönnyíthet bizonyos tapasztalatokat. az is helytálló, hogy általában lehetséges ugynazt a tartalmat mind freudi, mind jungi fogalmakkal interpretálni. Ha azonban ez történik, akkor valamelyik interpretátornak rendszerint nem sikerül megértenie a szóban forgó tapasztalatok igazi természetét. Meglehetős valószínűséggel hanyagol el bizonyos tapasztalatvonatkozású és fenomenológiai ismertetőjegyeket, és nem látja azt a kontextust, melyben a tapasztalatok fölléptek. Az ezeket a tényezőket figyelembe vevő gondos analízis csaknem mindig lehetővé teszi egy meghatározott jelenség természetének és a tudattalan ama síkjának azonosítását, amelyen az keletkezett. Világítsa meg egy rövid példa ezt a pontot:

Néhány évvel ezelőtt tanácsadó orvosként hívtak egy pácienshez, aki LSD által kiváltott pszichotikus összeomlás miatt került kórházba. Nagy adagokban kapott Mellerilt, és rendszeresen fölkereste egy pszichoanalitikus irányultságú pszichoterapeuta. A klinikai személyzet hallatlan idő- és energiaráfordítása ellenére, hathónapos kezelés után szinte semmilyen terapeutikus haladást nem lehetett észlelni. Amikor találkoztam a pácienssel, arról panaszkodott, hogy analitikusa nem érti, miről beszél ő, és folyton arra tesz kísérletet, hogy 25, szupervízió nélküli LSD-ülésének sokféle tapasztalatát freudi fogalmakkal interpretálja. Nem tisztelte analitikusát, tökfejnek nevezte és semmilyen teherbíró kapcsolatot nem alakított ki vele.
Egy rövid diszkusszió kiderítette, hogy LSD-ülésein nemcsak sokféle esztétikai és pszichodinamikai tapasztlatot élt meg, hanem perinatális jelenségeket is, és ismételten az Én halálát. Újabb üléseinek sok tapasztalata misztikus, vallási és archetipikus természetű volt. Az analitikus állandóan azon fáradozott, hogy freudi fogalmakkal interpretálja ezt az anyagot, és ahol ez nem volt lehetséges, ott pszichotikusnak címkézte a jelenségeket. A diszkusszió sok órán át forgott egy vízió körül, melyet a páciens az utolsó LSD-ülésén élt át, és amelyet kozmikus fallosznak nevezett. Tipikusan jungi keretben jelent meg, egy sor archetipikus tapasztalattal párosulva, és egyértelműen vallási és misztikus színezete volt. A hosszú leírást megtakarítandó csak azt szeretném megemlíteni, hogy úgy tűnt, a szóban forgó szimbolikus vízió szoros kapcsolatban áll a Siva lingam hindu konceptusával.
Az analitikus számos kísérletet tett arra, hogy meggyőzze páciensét: víziója annak a jele, hogy valamikor gyerekkorában traumatikus tapasztalatot szerzett azzal, hogy látta apja péniszét. Amikor a páciens nem fogadta el ezt a magyarázatot, és megpróbálta leírni e szimbólum transzperszonális lényegét, az analitikus órákat töltött azokkal a frusztráló kísérletekkel, hogy „ellenállását” analizálja. Amikor beszélgetésünkben felismertem a szimbólum lényegét és megerősítettem, és megfelelő összefüggésben tárgyaltam róla, a páciens igen pozitív kapcsolatot alakított ki velem, és messzemenően érdeklődőnek és kooperatívnak bizonyult.

E tapasztalat után szeretném röviden körvonalazni a transzperszonális tapasztalatok legfontosabb fajtáit (Grof, 1972). A transzperszonális tapasztalatot úgy definiálom, mint az egyéni tudat kibővülését a megszokott Én-határokon és tér-idő korlátozásokon túlra, és egy olyan osztályozási rendszer vázlatát készítettem el, mely arra épül, hogy a transzperszonális tapasztalat tartalma a fenomenális világ („objektív realitás”) azon elemeiből áll-e, melyeket normális tudatállapotunkból ismerünk, vagy sem. Azoknak a tapasztalatoknak a csoportját, melyek az általánosan elismert realitásra épülnek, tovább osztom olyan tapasztalatokra, melyek az idő kitágulását tartalmazzák, és olyanokra, melyek a tér kitágulását tartalmazzák.
Tipikus példái azoknak a tapasztalatoknak, melyek az időelem kibővülését tartalmazzák: embrionális és fötális tapasztalatok, emlékezés az ősökre, kollektív és faji emlékek, filogenetikus (evolúciós) tapasztalatok és „elmúlt inkarnációk” tapasztalatai. Az érzékfeletti észlelés e csoportba tartozó jelenségei a prekogníció, a jövőbelátás és az „időutazások”. A térdimenzió kitágulását jellemzi az Én-transzcendencia tapasztalata az emberi kapcsolatokban, az azonosulás más személyekkel és a csoporttudat, az azonosulás állatokkal, növényekkel, minden élettel, a szervetlen anyag tudata, a planetáris tudat és az extraplanetáris tudat. A térbeli kitágulást tartalmazó, érzékfeletti észlelés jelenségei a testen kívüli tapasztalatok, távolbalátás, telepátia és térutazások.
Azok a transzperszonális tapasztalatok, melyeknek tartalma nem az általánosan elfogadott „objektív realitáson” nyugszik, a következők: spiritiszta és médiumtapasztalatok, emberfeletti spirituális lényekkel találkozás tapasztalatai, archetipikus tapasztalatok és egy boldogító vagy haragos Istenséggel való találkozás tapasztalatai. A ritkább és előrehaladottabb spirituális tapasztalatok különleges fajtái: a különböző csakrák aktivizálódása és a kígyóerő (kundalini) felébredése, az egyetemes szellem tudata, valamint a szuprakozmikus és metakozmikus üresség.
Amint később megmutatjuk, a transzperszonális tapasztalatok ismerete lényeges sokféle fontos pszichopatológiai és  kulturális jelenség megértése szempontjából. Meg vagyok győződve arról, hogy az endogén pszichózisok, mindenekelőtt a szkizofrénia komoly vizsgálatához a tudattalan e síkjainak részletes térképére van szükség. Hasonló kartográfia szükséges a nagy világvallások, a misztikus hagyományok iskolái, valamint a transz- és megszállottsági állapotok, az átmeneti rítusok és az ún. primitív kultúrák vallásainak és kozmológiáinak megértéséhez.
A fenti négy jelenségkategória közül, melyek az LSD-üléseken tetten érhetők - nevezetesen az esztétikai, a pszichodinamikai, a perinatális és a transzperszonális -, úgy tűnik, a perinatális és a transzperszonális tapasztalatok bírnak alapvető heurisztikai jelentőséggel, és követelik meg pszichiátriai és pszichológiai gondolkodásunk radikális megváltoztatását. Létüknek messzire ható következményei vannak az emberi személyiség és az emberi lényeg dimenziói megértésének szempontjából. Az a személyiségmodell és emberkép, mely az LSD-kutatásokból adódik, lényegesen közelebb áll a hindu filozófiához, mint a freudi konceptusokhoz, melyeket a nyugati tudomány és filozófia jelenleg messzemenően elfogad (Grof, 1970a, 1972/73). Az emberi személyiség általános képe, ahogyan azt a hinduk megrajzolják, az emberi szellemet sokrétegű dinamikus struktúrának mutatja, az egyéni és kollektív tudattalan elemeivel, és ezenkívül karmikus és régi evolúciós (filogenetikus) emlékekkel, melyek e struktúra mélységeiben vannak elásva. Ebből a szemszögből nézve a klasszikus és neoklasszikus freudi analízis „mélypszichológiai” kezdeményezése is csak a felszínen kapirgál. Alkalmazhatnánk itt annak a metaforának a parafrázisát, melyet Freud használt egyszer annak szemléltetésére, milyen szerepetr tölt be az egyéni tudattalan az emberi szellemben. E metafora szerint a szellemet egy hatalmas, úszó jégheggyel lehet összehasonlítani. A vízfelszín feletti tizede reprezentálja a tudatos szellemet, és a láthatatlanul maradó kilenc tized reprezentálja a tudattalant. Az új modellnek megfelelően mindazt, amit a „mélypszichológia” képes volt kikutatni, a jéghegy látható részével lehetne összehasonlítani; s azok a területek tennék ki a láthatatlan részét, melyek most a pszichédélia segítségével hozzáférhetők. És feltehetően még ezzel is alábecsültük a dolgot; végső soron úgy látszik, az emberi szellem szélső határai az Univerzum szélső határaival esnek egybe.
Paradox módon úgy fest a dolog, mintha a szellem kutatásának legújabb felfedezései azokkal a konceptusokkal esnének egybe, melyeket több ezer évvel ezelőtt alakítottak ki. A látszólag visszafelé haladó fejlődésnek ezt a paradoxonát valószínűleg legalább részben meg lehet érteni, ha figyelembe vesszük azokat az újabb tanulmányokat, melyek szerint a hinduista gondolkodás fejlődése esetleg hallucinogén növények vallási használatán nyugodott. Legújabban Wasson (1972) publikálta kutatásainak eredményeit, melyek arra utalnak, hogy a szóma, az a legendás isteni ital, mely a Rigvédában oly döntő szerepet játszott, ténylegesen egyfajta légyölő galóca (Amanita muscaria), egy hallucinogén tulajdonságokkal rendelkező gomba volt. Az indoárják ily módon talán hatalmas eszközzel rendelkeztek a szellem kutatásához, melyet a nyugati tudomány csak nem régen fedezett fel ismét.
Furcsa módon a tudat és az emberi szellem új konceptusai igen jól összeegyeztethetők az evolúciós elmélettel (Musés, 1968) és a modern fizikai egyes újabb fejleményeivel, mint pl. Einstein egységes mezőteóriájával (Mitchell, 1972) és a kvantummechanikával (Walker, 1970).
Azon jelenségek nagy sokaságának léte, melyek a meglévő elméleti rendszerek egyikével sem alapozhatók meg és magyarázhatók meg adekvát módon, elegendő ok kibővített fogalmi rendszerek vagy olyan új diszciplína megteremtésére, mint amilyen a transzperszonális pszichológia. Ezenkívül egy új személyiségelmélet, mely magában foglalná a tudattalan perinatális és transzperszonális síkjait, egyszerűbb, teljesebb és megfelelőbb magyarázatot tudna nyújtani számos pszichopatológiai tényre és kulturális jelenségre, mint a fennálló elméletek. Az emberi személyiség effajta ideiglenes modelljét, mely tartalmazza a pszichédélikus üléseken megfigyelt tapasztalatokat, másutt részletesen leírtam (Grof, 1970b). Az itteni kontextusban csak rövide  körvonalazom az ideiglenes modell alapvető ismertetőjegyeit, és több tipikus péládt hozok fel álláspontom bemutatására.
Az emócionális zavarok pszichogenezisének problémája teljesen új fényben jelenik meg, ha feltételezzük, hogy a BPM-ek olyan alapvető és egyetemes,dinamikus struktúrákat reprezentálnak, melyek minden emberben léteznek. Érdekfeszítő lehetőség e mátrixok eredetét olyan fiziológiai engrammákkal kapcsolatba hozni, melyek az egyén biológiai születésének óráiban vésődnek be. Ez olyan feltételezés, melyet a jövőben különleges kutatómunkával kellene felülvizsgálni, mondjuk olyan személyeken végzett LSD-kísérletekkel, akik orvosi szükségszerűség nélkül jöttek császármetszéssel a világra; ez a pont nem döntő diszkussziónk szempontjából. Az első fontos lépés abban áll, hogy a perinatális mtárixok létét klinikai tényként fogadjuk el. A következő lépés aztán lényegük kikutatása lenne, és annak megállapítása, vajon értelmes összefüggésben állnak-e a biológiai születés traumájával, avagy ősök archaikus emlékeit, filogenetikus struktúrákat vagy vagy jungi értelemben vett archetipikus mátrixokat reprezentálnak ‑ hogy csak néhány lehetőséget említsek.
Úgy tűnik, a perinatális tapasztalatok alapalkotórészei a pszichopatológiai tünetek lényegi aspektusait ábrázolják: a félelmet, agressziót, depressziót, a tehetetlenség és kisebbrendűség érzéseit, bűntudatot, gondot a fiziológiai funkciók és biológiai adottságok miatt, és számos olyan pszichoszómatikus tünetet, mint a fejfájás, fulladásos roham, szívpanasz, rosszullét és hányás, izomremegés és diszkinézis. Csábító az a magyarázat, mely a születési traumát használja fel, mivel a legtöbb fent említett elem természetesen és logikusan magyarázható lenne ebben a keretben.
A perinatális mátrixokon túl az új modell felöleli azokat a pszichodinamikus struktúrákat, melyek kondenzált emócionális tapasztalatok rendszereibe szerveződtek (COEX-rendszerek). Ezek perinatális mátrixoknak vannak alárendelve, és szoros funkcionális kölcsönvonatkozásban működnek azokkal. A fazettagazdag perinatális mátrixok reprezentálják az alapvető energiaforrást és azokat az általános mintákat, melyek sok klinikai tünet alapjául szolgálnak. Hogy kifejlődik-e valamilyen pszichopatológia vagy sem, és milyen speciális pszichopatológia fejlődik ki, teljes egészében azoknak a posztnatális tapasztalatoknak a miféleségétől függ, melyek a COEX-rendszerekben manifesztálódnak.
Ez a modell kielégítőbb és teljesebb magyarázatot nyújthat sok emócionális zavar szimptomatikájára, mint a régi magyarázati rendszerek; mondjuk a gátolt vagy izgalmi depressziókra, szexuális elhajlásokra, a hipochondriára, alkoholizmusra, drogfüggőségre, átalakulási hisztériára, kényszerneurózisra, különböző fóbiákra, szervi neurózisokra és traumatikus emócionális neurózisokra (Grof, 1970c). Érdekes és hasznos azoknak a jelenségeknek a megértése szmpontjából is, melyek a szadomazochizmussal kapcsolatosak, amelynek pszichoanalitikus interpretációja nagyon nem volt kielégítő (Freud, 1922). Ezen túlmenően ez a modell új fényt vet az öngyilkosság jelenségére is, annak alapfajtáira, az alapjául szolgáló motivációs erőkre és a módszerválasztásra. Különböző különösen sokkoló viselkedésmódok, melyeket nehezen lehet levezetni gyerekkori frusztrációkból és konfliktusokból (pl. szadista gyilkosságok, a kamikázé-jelenség vagy véres, öncsonkító öngyilkosságok), érthetőbbekké válnak, ha összefüggésbe hozzuk őket a II. BPM-mel, annak erős szadomazochista hangsúlyával és relevanciájával életre és halálra.
A perinatális és transzperszonális tapasztalatok betagolása a pszichiátriai gondolkodásba lényegesnek tűnik a szkizofrénia megértéséhez. Sok pszichoanalitikus elvileg és gyakorlatilag is törölte a szkizofréniát azoknak a zavaroknak a listájáról, melyek pszichológiai fogalmakkal megérthetők; mások kísérletet tettek arra, hogy a betegség szimtomatikáját a koari gyerekkor traumatikus  tapasztalataivel magyarázzák. Ezek a magyarázatok legjobb esetben is csak a szkizofrénia néhány felszíni aspektusát fedik, és nem kínálnak kielégítő, átfogó interpretációt.
Úgy fest, mintha a perinatális és transzperszonális tapasztalatok konceptusa fontos dimenziót adna hozzá e fáradozásokhoz. A szkizofrénia különböző megnyilvánulásai és aspektusai különböző perinatális mátrixokkal hozhatók összefüggésbe; a legtöbb páciens esetében azonban az I. BPM-en fekszik a hangsúly, az anyával való primér egységen. Kivételes esetekben néhány szkizofrén páciensnek epizódjai a kozmikus egység viszonylag tiszta, eksztatikus érzéseivel, melyek megfelelnek Pahnke misztikus kategóriái kritériumainak (Pahnke és Richards, 1969). Ahelyett, hogy egyetemes jelenségeknek fognák fel őket, ami tipikus a nagy vallási tanítókra és misztikusokra, ezek a páciensek a nagyzási mánia és az individuális egyedülállóság fogalmaival értelmezik az ilyen tapasztalatokat. A misztikusok és a szkizofrén páciensek tapasztalatainak különbsége, úgy tűnik, elsődlegesen nem a tapasztalatok természetében és tartalmában van, hanem abban, milyen az általános beállítottságuk azokkal kapcsolatban, hogyan közelednek azokhoz, valamint abban, ahogyan azokat integrálják hétköznapi életükbe.* [Lábjegyzet: J. Campbell Myths to Live By-beli szép parabolája szerint a szkizofrén megfullad ugyanabban vízben, amelyben a misztikus elragadtatva úszik.]
Előrehaladott LSD-ülések klinikai anyaga arra utal, hogy egyes szkizofrén páciensek kataton sztuporja, melyet gyakran társítanak a magzati helyzettel és a táplálékfelvételi és ürítési funkciók figyelmen kívül hagyásával, az I. BPM-mel függ össze. A zavart intrauterin lét LSD-ülésekbeli tapasztalatait sok olyan jelenség kíséri, mely lényeges a szkizofrénia fenomenológiájára nézve, pl. bizarr szómatikus tünetek, víziók démonokról és más gonosz lényekről, káros sugárzások, gázok vagy mérgek tapasztalatai.
Ezek az epizódok, valamint a születés megindulását kísérő biokémiai változások szubjektív tudata lehet az alapja azoknak az egyetemes és meghatározatlan fenyegetettség- és veszélyérzéseknek, melyek tipikusan jellemzőek a paranoid páciensekre. Úgy tűnik, azoknak a külső befolyásoknak a tapasztalatai, melyeket valamilyen hipnózisnak, vagy különböző technikai eszközökkel végrehajtott támadásnak tulajdonítanak, valamint az intrapszichikus és akusztikus hallucinációk az anyával való eredeti, diferenciálatlan egység állapotával függnek össze. Vágyteljesítő rögeszmés állapotok és ellenőrizetlen illúziók csakúgy érthetők tudattalan kísérletként az eredeti, zavartalan intrauterin helyzet helyreállítására, mint az autisztikus gondolkodás.
A II. BPM fenomenológiája az utolsó ítélet és az örök kárhozat elemeit adja a szkizofrénia képéhez, egy értelmetlen és bizarr „papírvilág” vízióit, végtelen tortúrákat a pokol különféle változataiban és más kiúttalan helyzeteket.
A III. BPM részesedése a véres agresszió és a szadomazochizmus elemeit fűzi a szkizofrénia képéhez (öncsonkítás vagy gyilkosság és fizikai tortúrák, melyeket gyakran üldözőknek vagy ördögi gépeknek tulajdonítanak), valamint a szexuális feszültség epizódjait, szkatalogikus és pervertált szexuális érdeklődést és bizarr motorikus jelenségeket. A IV. BPM-mel együtt ez a felelős a halál és újjászületés, a Krisztussal azonosulás, a megmentés és feltámadás epizódjaiért.
Megfogalmazhatjuk azt a hipotézist, hogy a perinatális mátrixok elemeit aktivizálhatják és az Énhez közelíthetik a szkizofrén személy bonyolult gyermekségtörténetének különböző periódusaiból származó, különböző traumatikus tapasztalatok. Talán ez magyarázza, hogy a szkizofrénia szimptomatikájához sűrűn keveredik infantilis gyermekséganyag. Ebből a szempontból úgy látszik, hogy a pszichotikus és neurotikus páciensek tapasztalatainak alapvető különbsége a tudattalan ama síkjában keresendő, amelyik befolyásolja őket. A szkizofrén az alapvető perinatális mátrixok közvetlen befolyására érzékeli torzan önmagát és a világot, viszont a neurotikus tapasztalatát elsősorban a COEX-rendszerek befolyásolják.Ezenkívül a szkizofrén transzperszonális tapasztalatok egész skálájával álllhat közvetlen kapcsolatban.
Alighanem feltételezhető, hogy a szkizofrénai különböző stádiumai egy csomó biokémiai tényezőt is tartalmaznak. Mindazonáltal hamisnak látszik a tüneteket biokémiai változások közvetlen termékeinek tekinteni. A biokémiai tényezők bizonyára csak hozzájrulnak a COEX-rendszerek és a perinatális mátrixok aktivizálódásához; úgy tűnik, e rendszerek és mátrixok egyetemes sztenderdkomponensei az emberi személyiségnek. Míg a normális személynek erős kemikáliát kell bevenni (mint amilyen az LSD) vagy különleges, de drogmentes eljárást kell alkalmaznia, hogy tudatosan megélje tudattalanjának mély, dinamikus mátrixait, a szkizofrén spontánul éri el ezt az állapotot olyan tényezők befolyására, melyeket jelenleg alig értünk meg. Ezenkívül úgy fest, mintha egy szkizofrén tudattalanja nagyobb mennyiségű negatív anyagot tartalmazna, mint egy normális emberé.
A perinatális és transzperszonális tapasztalatok jelentősége nem korlátozódik csupán a pszichopatológiára. E jelenségek megértése fontos, sőt döntő a vallás pszichológiájának és pszichopatológiájának megértésére nézve (Grof, 1970e, 1971). Minden olyan kísérlet a világvallások vagy a vallás mint jelenség értelmezésére, mely az individuális tudattalan pszichodinamikai tényezőire korlátozza elméleti repertoárját - ahogyan Freud írta le őket -, szükségképpen elégtelen, felszínes és tökéletlen. Úgy tűnik, mintha a perinatális vagy transzperszonális tapasztalatok tudatos manifesztációja, a vízionális tapasztalás állt volna minden nagy vallás bölcsőjénél. Úgy tűnik, az ilyen tapasztalatok közvetítésének, vagy legalábbis e síkok szubliminális tudata stimulálásának képessége az alapja annak a befolyásnak, melyet vallási mozgalmak gyakorolnak követőikre. Minden olan elméleti kezdeményezés, mely ezt a tényt figyelmen kívül hagyja, és a vallást annak gondolati tartalmával vagy szimbolikus rituáléival azonosítja, szükségképpen elmegy a vallás tulajdonképpeni lényege mellett. A vallás megértésének kulcsa bizonyára azoknak a transzcendentális realitásoknak a tényleges megtapasztalása, melyek az emberi személyiségben ésaz emberi lényegben benne lakoznak. A legjobb példát a vallás leegyszerűsítő megközelítésére Freud kísérletei nyújtják, melyeket a vallási jelenségek analizálására tett Totem és tabu (1912/13) és Egy illúzió jövője (1927) c. műveiben.
A perinatális és transzperszonális síkok elismerése és dinamikájuknak megértése fontos dimenziót adnak hozzá a művészet pszichológiájának és pszichopatológiájának vizsgálatához. Egyik írásomban, mely az LSD-kutatásnak egy sor kulturális jelenség tanulmányozásával kapcsolatos implikációira koncentrált, megpróbáltam megmutatni, hogy az egyedi művészek sok művészeti irányzta és terméke értelmesen összeköttetésbe hozható egyedi perinatális mátrixokkal, ahogyan azok a pszichédélikus üléseken megnyilvánulnak (Grof, 1970e, 1971). A téma terjedelme és komplexitása miatt az eme írásban kifejtett gondolatok eléggé általános utalásokra és javaslatokra korlátozódtak. Kísérletemet, hogy a transzperszonális pszichológiát sajátosan kulturális jelenségekre alkalmazzam, nevezetesen a művészet- és vallásbeli groteszk analízisére, másutt publikáltam (Grof, 1970d).
Sok más kulturális jelenség - különböző érgi és ún. primitív kultúrák gyógyító ceremóniái, transz- és megszállottsági állapotok, templomi misztériumok, iniciációs és átmeneti rítusok, halottas könyvek (mint a tibeti és az egyiptomi) - meglehetősen homályos marad, ha analízisük nem a tudattalan transzindividuális kartográfiájának intim ismeretén nyugszik. Az emebri személyiség egyik olyan modelljét, mely magában foglalja a transzperszonális aspektusokat, E. és A. Green írta le (1971).

A transzperszonális pszichoterápia alkalmazásának praktikus igazolása

Egy sor LSD-ülés terapeutikus felhasználásának sok szokatlan és érdekes megfigyelése világosan mutatja annak szükségességét, hogy a transzeprszonális aspektusokat és kezdeményezéseket fölvegyük a hétköznapi pszichoterápiai gyakorlatba. Az a terapeuta, aki nincs tudatában a tudattalan transzindividuális síkjainak, vagy elzárkózik előlük, különben azonos körülmények között feltehetően kevésbé lesz hatékony olyan páciensek esetében, akiknek a pszichopatológiája erősen perinatális vagy transzperszonális hangsúlyú. S az sem sikerül majd neki, hogy megfeleljen e páciensek rendszerint intenzív spirituális igényeinek, és érzékeny vezetést adjon nekik.
A pszicholitikus terápia korai ülésein sűrűn megfigyelhető, hogy a klinikai tünetek időlegesen enyhülnek, mások váltják fel őket vagy tökéletesen eltűnnek. Azokat a dinamikus eltolódásokat a COEX-rendszerek síkján, melyek a szimptomatika effajta változásainak alapjául szolgálnak, COEX-transzmodulációknak nevezem. Az alábbi klinikai példa mutatja talán a legjobban az ilyen változásoknak a fokát, melyek az LSD-terápiában igen sűrűn megfigyelhetők:

A páciens husznhatéves, homoszexuális férfi volt, aki a pszicholitikus terápia előtti négy évben állandó súlyos depresszióban, félelmi rohamokban, krónikus álmatlanságban, szívdobogásban, kínos szívfájdalmakban és intenzív fejfájásban szenvedett. Hat öngyilkossági kísérlet volt mögötte, az egyik patkányméreggel. A páciens maga szexuális életének zavaraival hozta kapcsolatba tüneteinek többségét. Sosem volt heteroszexuális viszonya, és szélsőséges maszturbálását erős bűntudat kísérte. Szabálytalan időközökben voltak homoszexuális kapcsolatai, melyekben mindig passzív szerepet játszott. Ezekben szexuális kielégülést tudott elérni, de rákövetkező bűntudata még erősebb volt, mint a maszturbációk után. Végső kétségbeesésében aztán nagy adag ösztrogén segítsaégével megpróbálta kasztrálni önmagát.
Azután vállakozott a pszicholitikus terápiára, hogy sokáig sikerteleneül kezelték más módszerekkel. Tizennyolcadik ülésén a páciens eltolódást élt meg az egyik fontos COEX-rendszerről (mely az I. BPM-hez kötődött) egy másikra (mely a III. BPM-nek volt alárendelve). Eme eltolódás következtében teljesen eltűnt a depressziója, félelme, fájdalmai és álmatlansága, s jobb kezének klasszikus hisztérikus bénulása váltotta föl ezeket. A bénulás a hisztérikus konverziós reakció összes tipikus ismertetőjegyeit felmutatta, beleértve a „belle indifférence”-t is, a hideg és közömbös beállítottságot egy látszólag súlyos, akadályozó tünettel szemben.
Igen érdekes fejlődést lehetett megfigyelni, amikor folytatták az LSD-üléseket. Valahányszor az LSD hatni kezdett, a páciens hirtelen mozgatni tudta bénult kezét. Az üléseken a tünet alapjául szolgáló problémák és konfliktusok két fontos területét kellett feldolgozni. Az egyik a páciens apját érintette, aki brutális és despotikus alkoholista volt. Mind a feleségét, mind a fiát testileg bántalmazta; páciensünket több alkalommal is oly súlyosan megsebesítette, hog kórházba kellett szállítani. Serdülőkorában a páciens sűrűn álmodott és fantáziált arról, hogy megöli apját.
E periódus LSD-ülésein újból átélte az apagyilkossággal kapcsolatos konfliktusait. A terapeutában az apját látta, és mihelyt a drog hatása alatt mozgatni tudta a kezét, ökle folyton a terapeuta arca felé csapkodott; de néhány centiméterrel a terapeuta orra előtt megállt, és ismét visszahúzódott. A páciens ökle ily módon olykor órákig járt ide-oda az ellentmondásos (Az- és Fölöttes-Én-)impulzusok befolyása alatt. Ebben az időben a páciens ismét átélt különböző traumatikus emlékeket, melyek apjához kapcsolódtak, és szimbolikus víziói is voltak, melyekben az apagyilkosságról volt szó.
A bénulás alapjául szolgáló második problématerület a maszturbáció volt. Amikor ismét átélte a maszturbáció iránti erős vágy és a vele társult bűntudat- és félelemérzések konfliktusát, keze ide-oda mozgott genitáliái és egy, a jobb csípője körüli pozíció között. Újból átélte azt a helyzetet, amikor apja meglepte maszturbálás közben, s megbüntette azért; ezenkívül mindeféle víziói voltak szexuális jelentekkel.
Hét ülésre volt szükség a két konfliktusterület feldolgozására. Ezt mély eksztatikus epizód követte; ama ülés után, amikor ez bekövetkezett, teljesen szabadon tudta mozgatni a kazét. Néhány héttel később került sor életének első heteroszexuális nemi érintkezésére.

Gyakran figyelhető meg tekintélyes javulás, miközben az LSD-ülések még mindig freudi pszichodinamikus anyag túlsúlyát mutatják. Ezen anyag földolgozásának következtében egyes tünetek teljesen eltűnhetnek a klinikai képből. Ez feltehetően egy sikeres pszichoanalízisen elért eredményekkel vág egybe.
Minadazonáltal a pszicholitikus terápián sűrűn előfordult, hogy a páciensek az LSD-üléseken tanszcendálták a pszichodinamikai síkot, és ennek ellnére még mindig súlyos pszichopatológiát mutattak. Úgy tűnt, hogy sok tünet és klinikai probléma gyökere a tudattalan perinatális síkján van, s e tüneteket és problémákat csak akkor lehetett kiküszöbölni, ha a páciens megbirkózott a perinatális mátrixokhoz kötődő tapasztalatokkal és integrálta azokat. Így például a II. BPM elemeinek feldolgozása tűnt szükségesnek ahhoz, hogy egy súlyos klausztorfóbia és mély, gátlásos neurózis tartós feloldását (és ne csupán átmeneti enyhülését) lehessen elérni. Erős öngyilkossági hajlamok tűntek el teljesen, ha a páciensek feldolgozták és integrálták a periantális anyagot, és megélték az Én végleges halálát. Sosem láttam olyan személyt, aki önvizsgálatában túljutott az Én-halál pontján, és mégis öngyilkosságot fontolgatott volna. Több ilyen páciens egymástól függetlenül azt a meglátását közölte velem, hogy korábbi öngyilkosság-hajszolása valójában az Én-transzcendencia iránti, fel nem ismert vágyakozása volt. Mivel ez nem volt tudatos bennük, olyasmit választottak, ami könnyebben rendelkezésükre áált és igen hasonlított az Én halálára, nevezetesen a fizikai pusztulást. Az Én halála után az individuum lényegesen nagyobb spirituális keretben látja az emberi egzisztenciát ‑ az öngyilkosság már nem látszik megoldásnak, teljesen függetlenül attól, mik a személyes problémák.
Hasonló helyzetet figyeltünk meg az alkoholizmus és a drogfüggőség vonatkozásában. Azok a személyek, akik megélték a kozmikus egység érzéseit, rendszerint negatív beállítottságot alakítotak ki azzal a tompa és érdektelen szellemi álapottal szemben, melyet az említett anyagok általi intoxikáció hívott létre. Ha az ilyen személyek társaságban továbbr ais isznak, akkor az alkoholtartalmú ital íze miatt (inkább bort, mint erős tömény szeszt), és inkább az alkoholtartalom ellenére, mint amiatt.
Alkoholistáknál (Pahnke, Kurland, Unger, Savage és Grof, 1979; Kurland, Savge, Pahnke, Grof és Olson, 1971) és heroinfüggőknél (Savage, McCabe és Kurland, 1972) világos tendencia áll fenn arra, hogy egy pszichédélikus csúvsélmény után felhagyjanak szokásukkal. Ez érdekes magyarázat William James megfigyelésére, miszerint a dipszománia legjobb gyógyszere a religiománia (1929). Úgy tűnik, hogy egy határidő nélküli kezelési helyzetben, amikor ismételt LSD-üléseket lehet rendelni, a perinatális síkok teljes feldolgozása tartós absztinenciához és az alkoholista vagy drogfüggő személyiségének teljes átalakulásához vezet. E páciensek belátásai szokásuk természetébe hasonlítanak a szuicidális páciensek belátásaihoz. Miután elérték a kozmikus egység tapasztalatát, rendszerint felismerik, hogy ez az a szellemi állapot, mely után valójában vágyakoztak. Az alkoholt és a heroint azért alkalmazták, mert azoknak a hatása felszínesen hasonlít az egységtapasztalathoz (differenciáltalan tudat, a szubjektív tudatosság elvesztése és fájdalmas stimulusok redukciója). A kozmikus tudattalanság teljes állapotának közvetítése helyett ezeknek a drogoknak az állandó használata testileg, emócionális és szociálisan elpusztítja az egyént. Az Én-halál megtapasztalása után ezért az illetők tragikus hibának tekintik az öngyilkosságot és az alkohollal vagy haroinnal való visszaélést, olyan spirituális vágyakozás következményének, melyet nem ismertek fel, félreértettek és önpusztító módon válaszoltak meg.
További klinikai problémák, melyeknek egyértelműen perinatális gyökereik vannak, az impulzivitás, az erőszakra való hajlam és a szadomazichizmus. Tapasztalatom szerint a III. BPM teljes átélése és integrálása után mindig eltűnnek az irracionális, agresszív és destruktív impulzusok. Az ilyen problémákkal küzdő páciensek közül azok, akik elérték az I. BPM tapasztalatát, lényegesen oldottabbakká váltak, és nagy mértékű koncentráltságról, toleranciáról, együttérzésről s az élet iránti tiszteletről tettek tanúságot.
Még sok más zavart lehet alkalmailag visszafelé kövcetni egészen a perinatális síkokig (Grof, 1970c). Itt csak bizonyos szexuális neurózisokat és szexuális elhajlásokat, valamint olyan pszichoszómatikus betegségeket említek meg, mint az asztma és a pszoriazisz.
Alkalmasint bizonyos klinikai tűnetek annak a ténynek az ellenére is fönnmaradnak, hogy a páciens meghaladta a pszichodinamikai és peruinatális síkokat, és üléseit tisztán transzperszonális anyag uralja. Emlékszem olyen esetekre, amikor  bizonyos tünetek specifikus transzperszonális tapasztalatok nyomán tűntek el. Az egyik páciens erős szénanáthája péládul rendkívüli filogenetikus érzésekhez kötődött, és ezen síkon oldódott fel. Egy másik páciensnél számos kellemetlen szellemi állapotot és a szexuális identitás súlyos problémáját egy olyan birtoklási tapasztalatra lehetett visszavezetni, melyben egy boszorkányhoz hasonlító női alak archetipikus képe játszott szerepet. Alkalmilag azután tűnnek el egyes tünetek, hogy az LSD-páciensek újraéltek olyan jeleneteket, melyeket olyan, elmúlt inkarnációk tapasztalataiként azonosítottunk (rossz karma), melyek tematikailag a problémáikkal függtek össze. Ebben az összefüggésben érdekes Denys Kelsey és Joan Grant munkája (1968), akik hipnotikus transzállapotot hoznak létre s aztán azt javasolják pácienseiknek, hogy a múltban nyomozzanak tüneteik forrása után. E szerzők bemutatták, hogyan szűnnek meg a tünetek, miután pácienseik sajátos tapasztalatokat éltek át újra, melyek egy elmúlt inkarnáció minőségével rendelkeztek.* [Lábjegyzet: Ebben az összefüggésben egyik hölgypáciensüket kell megemlítenünk, mivel az itt működő mechanizmus annyira hasonlít ahoz, amelyet én az LSD-terápiában éltem meg többször. A páciens, aki a madártollakkal szembeni súlyos fóbiától szenvedett, elvesztette ezt a súlyos tünetet, miután újraélt és lereagált egy olyan szekvenciát, mely mely egy korábbi inkarnáció tapasztalatának minőségével rendelkezett. Férfi inkarnációban perzsa harcosnak élte meg magát, akit nyílvessző sebesített meg, és aki a harcmezőn haldoklott. Keselyűk gyülekeztek körülötte a halálát várva, feléje vagdostak és szárnyaikkal verték (Grant, személyes közlés).] Edgar Cayce előadásai is gyakran tartalmaznak utalásokat karmikus sísokra mint a kliens problémáinak forrásaira (Langley, 1967).
Diszkussziónk szemszögéből kölönösen tanulságosak több pszichotikus páciens pszicholitikus terápiájából származó megfigyeléseim. Noha számuk túl kicsi volt ahhoz, hogy messzemenő általánosítást engedne meg, érdekes volt, hogy transzperszonális tapasztalatok egész skálájával kellett szembesülniök s azokat integrálniok, mielőtt tartós klinikai javulás lépett volna föl. Ez a folyamat olyan mértékben kapcsolódott össze a személyiség átstrukturálódásával, amilyenben azt semmilyen hagyományos terápia nem érte el. Ebben az összefüggésben Chögyam Trungpának a Maitri-projektre vonatkozó terveit említhetnénk a drogmentes módszer érdekes példájaként, mely hasonló elvre épül. Neki az a szándéka, hogy olyan vendégfogadókat létesítsen, ahol a tudatnak a tibeti buddhizmus által megalkotott térkéepit arra használnák, hogy szkizofrén pácienseket kísérjenek el pszichológiai és spirituális kríziseikben.
Ezt a diszkussziót egy kondenzált klinikai esettörténettel zárhatjuk le, mely a transzperszonális tapasztalatok elméleti és gyakorlati jelentőségét illusztrálja a szkizofrénia problémájának megközelítését illetően:

A páciens egy harmincnyolcéves pszichológusnő volt. Az LSD-kezelés előtt sok éven át szenvedett neurotikus zavarok bonyolult keverékében, melybe számos kényszeres tünet, hisztérikus konverziós jelenségek és szervneurotikus megnyilvánulások tartoztak. Először szisztematikus pszichoanalitikai kezelésben részesült, ám négy hónappal később kórházba kellett utalni, mivel akut pszichotikus szimptomatikát mutatott. Pszichotikus szimptomatikájának fontos része volt az erotomán őrület; meg volt győződve arról, hogy főnöke mély szerelmet érez iránta, és maga is ellenállhatatlan vonzalmat és szexuális vonzódást érzett iránta. Meg volt győződve arról, hogy sajátságos erotikus és spirituális kommunikáció létezik közöttük, melynek a meglehetősden formális szociális interakció homlokzata mögött intrapszichikusan mindketten részesei. Néhány héttel később hallucinálni kezdte főnöke hangját is. Ezekben a hallucinációkban főnöke kifejezte iránta érzett szenvedélyes érzelmeit, leírta szép, közös jövőjüket és különféle sajátos javaslatokat is tett. Az esti és éjszakai órákban páciensünket erős szexuális érzések töltötték el, melyeket távoli nemi aktusként értelmezett,  melyet  „szeretője” mágikusan visz véghez.
Kórházi kezelése elkerülhetetlenné vált, amikor őrült képzelgéseinek és hallucinációinak hatására cselekedni kezdett. Egyszer elhagyta a férjét, és megpróbált gyerekeivel együtt beköltözni főnöke lakásába, mivel annak „hangja” azt mondta neki, hogy mindkettőjük számára elintézte a válást, és ő most már vele élhet. Sok hónapi, különböző nyugtatókkal, valamint egyedi és csoport-pszichoterápiával végzett sikertelen kezelés után LSD-vel végzendő pszicholitikus kezelés mellett döntöttünk.
12 LSD-ülés után megszűntek a pszichotikus tünetek, és a páciens teljes belátásra tett szert pszichotikus magatartását illetően. Ezután következő, több, mint harminc ülésen bonyolult neurotikus problémák során dolgozott, újólag átélt életének különböző periódusaiból származó traumatikus emlékeket, és jelenlegi problémáit egészen azok emócionális gyökereiig követte vissza boldogtalan gyermekkorába. Sok időt fordítottunk családi helyzetére, kegyetlen, érzéketlen és fizikai erőszakot alkalmazó férjére, aki gyors politikai karriert csinált, valamint két gyermekére, akiknek súlyos emócionális problémáik voltak és professzionális segítségre szorultak. Az ülések azután a perinatális területen mozogtak, és a páciens megélte a halál és újjászületés tipikus, fent leírt folyamatait. Miután brutális biológiai síkon újra átélte saját megszületését, és megtapasztalta az Én végérvényes halálát, egyértelmű javulást vártam, ahogyan az a legtöbb neurotikus páciens esetében történik. Nagy meglepetésemre azonban az eredeti pszichotikus tünetek tökéletes visszatérésének lettem tanúja, melyeket a páciens már hónapok óta nem mutatott. Az egyetlen különbség abban állt, hogy ez alkalommal én voltam az összes pszichotikus jelenségek fő céltáblája; a megelőző LSD-terápia révén a páciens átviteli pszichózist fejlesztett ki.
Ezen a ponton azt hitte, az én hipnotikus befolyásom alatt áll, és állandó kommúnióban érezte magát velem, mind az LSD-üléseken, mind azok között. Kölcsönös gondolatcserét, sőt verbális kommunikációt élt meg. Érdekes volt, hogy e hallucinált beszélgetések némelyikében én „a pszichoterápiát folytattam”. A páciens „megvitatta” velem életének különböző aspektusait, és olyan aktivitásokat fejtett ki, melyeket az én illuzórikus hangom javasolt neki, például naponkénti több órás fürdőket és testgyakorlatokat, női házimunkákat és így tovább. Ezekben a hallucinált beszélgetésekben azt mondtam neki, hogy feladom a terapeutikus játékot, és a szeretője és férje leszek; állítólag azt is megengedtem neki, hogy az én családi nevemet használja férjének családi neve helyett. Ismételten biztosítottam őt a szerelmemről, tájékoztattam arról, hogy válása már elintézett ügy, és felszólítottam, hogy gyerekeivel költözzék az én lakásomba. Az ülések kontextusából egyértelműen kiderült, hogy ez a mágikus vágygondolkodás átviteli jelenség, és az anyjához fűződő korábbi, szimbiotikus kapcsolatból ered. Beszélt a „hipnogám leckékről” is, melyeket az esti és éjszakai órákban tart nekem. A szexuális érzéseket és a nemi aktus hallucinációit a neki nyújtott szexuális tapasztalat szándékos leckéiként értelmezte, melyeket azért adtam neki, hogy meggyorsítsuk a terápiát. Pompás orgazmusokat írt le, amilyeneket  valódi szexuális életében soha nem élt meg.
Aztán naponta több órát töltött katatonszerű helyzetekben; ezeket azonban át lehetett törni azzal, hogy szóltunk hozzá. Erre ismét normális tartást vett föl, és megmagyarázta viselkedését. Szellemi és emócionális állapota ebben az időben testtartásától függött; egyes helyzetekben eksztázist és kozmikus egységet élt meg, másokban depressziót, rosszullétet és félelmet. Ő maga az ikerbátyjával az anyaölért folytatott konkurenciaharccal hozta összefüggésbe ezt a jelenséget.
Más páciensekkel szerzett tapasztalataim alapján eme akut átviteli pszichózis ellenére folytattam az LSD-üléseket. Az ülések szinte kizárólag a legkülönfélébb transzeperszonális tapasztalatokból álltak. Fontos hangsúly volt a kellemetlen intrauterin emlékek újbóli átélésén, melyeket ő anyjának a terhesség alatti emócionális megterheléseivel és betegségeivel, valamint az ikrek uteruszbeli mechanikus kényelmetlenségeivel hozott összefüggésbe.
Több üléssel később rendkívül szokatlan jelenségre került sor, nevezetesen az LSD paradox hatására. A szabad intervallumokban a páciens még pszichotikus volt, de az LSD-ülések idején normálisnak tűnt, és ismét belátásra és kritikus ítéletre tett szert. Végül a kilencvenedik ülésen a kozmikus egység mint uralkodó minta mély, eksztatikus érzéseit élte át. Ebből az ülésből a korábbi pszichotikus és neurotikus tünetek nélkül, és teljesen átstrukturálódott személyiséggel lépett ki. Ő úgy fejezte ki ezt, hogy most már képes egészen más módon megélni önmagát és a világot, mint valaha bármikor. Örült az életnek, újra ízlett neki a természet és a művészet, tisztábban viszonyult gyerekeihez, és rendelkezett azzal a képességgel, hogy lemondjon korábbi irreális törekvéseiről és fantáziáiról. Ismét végezni tudta munkáját, és tudott adekvát módon funkcionálni, képes volt elválni a férjétől , függetlenül élni és törődni két gyerekével. Az LSD-terápiát követő hét évben nem volt szüksége semmilyen kórházi vagy ambuláns pszichiátriai kezelésre.

A tudattalan rétegeinek problémája

A megelőző fejezetekben alkalmilag használtam olyan kifejezéseket és metaforákat, melyeknek topológiai és topográfiai mellékjelentéseik vannak. Ha mélypszichológiáról, a tudattalan felszínesebb és mélyebb rétegeiről, különfélle tapasztalatok „kartográfiájáról” és „a tudattalan térképeiről” beszélünk, akkor ez azt mutatja, hogy a tudattalan anyaga bizonyos sajátos és viszonylag konstans kölcsönkapcsolatokba rendeződve létezik. E fogalmak közül egyesek a különféle tapasztalatok vertikális rétegződését is szuggerálják.
Azért használom ezt a nyelvezetet, mivel megállapítottam, hogy a pszicholitikus kezelésben egyes tapasztalatok nyilvánvalóan könnyebben rendelkezésre állnak, mint mások. Így a pszichiátriai páciensek üléssorozatainak retrospektív analízisében három, viszonylag világosan különböző stádiumot tudtam földeríteni. A sorozat korai ülései, a freudi stádium, esztétikai és pszichodinamikai anyag predominanciáját mutatták; a sorozat közbülső ülésein, a ranki stádiumban, a perinatális tapasztalatokon volt a hangsúly; és a végső ülések, a jungi stádium, szinte kizárólag transzperszonális jelenségeket tartalmaztak. Hasonló helyzet áll fenn az LSD adagolásának tekintetében; az alacsony adagolású ülések legnagyobbrészt esztétikaiak és pszichodinamikusak, a magas adagolású ülések gyakrabban mutatnak perinatális és transzperszonális anyagot. Ebből a konceptusból arra lehet következtetni, hogy a „mélyebb” jelenségek előhívásához erőteljesebb technikákat kell alkalmazni, mint pl. a nagy adagolású drogok, a szélsőséges pszichológiai nyomás vagy a drasztikus fizikai eljárások. Noha ebben a véleményben messzemenő igazság van, jelenleg más, talán még kritikusabb variánsokat látok. Úgy tűnik, a páciens és a terapeuta meggyőződésrendszere, valamint a környezet és az eljárásmódok olyan tényezők, amelyeket nem szabad lebecsülni.
Több példa szemléltetheti ezt a pontot. Pszichoanalitikusok sokéves munkájuk során szinte soha nem találkoznak a díványon szabadon asszociáló pácienseiknél a születési tapasztalatok újraátélésével; az encounter-csoportokban, meztelen maratonokon és a primérterápiában viszont sűrűn előfordulnak ilyen jelenségek. Klinikai megfigyeléseimből arra tudtam következtetni, hogy korábbi inkarnációk tapasztalatai a tudattalan mély síkjain keletkeznek, mivel nagy számú ülésre volt szükség e jelenségek elnyeréséhez. Joan Grants és Denis Kelsey baltimore-i tartózkodása során ismételten tanúja voltam másoknál és saját magamnál is, hogy képesek voltak hasonló jelenségeket előidézni a kísérleti személyeknél már az első hipnotikus ülésen, anélkül hogy kifejezetten szuggerálták volna őket. Megfordítva, azok az LSD-terapeuták, akik helytelenítik a misztikus és vallási tapasztalatokat, a releváns pszichodinamikai anyaggal szembeni elhárítómechanizmusokként értelmezve azokat, csak ritkán juttatják el pácienseiket transzperszonális síkokra. Az én mércém szerint a filogenetikus tapasztalatok a mély tudattalan jelenségeinek számítanak, mivel pácienseim meglehetősen előrehaladott ülésein lépnek föl spontánul. Peruban az analfabéta amanuaka indiánok Yajé-ceremóniájuk során egészen rutinszerűen és előre láthatóan hívják elő azokkal az állatokkal való identifikáció tapasztalatait, melyeknek a szokásait meg akarják tanulni; ily módon állítólag megbízható információkhoz jutnak, melyeket pragmatikusan lehet alkalmazni vadászati célokra (Dobkin de Rois, 1971). Kartográfiámban hasonló módon a mély tuddatalan jelenségek közé szoktak tartozni a különféle istenségek archetipikus képei. Sok kulturális csoport vallási és gyógyító ceremóniái azonban meglehetősen specifikus archetipikus tapasztalatokat képesek előidézni drogokkal vagy drogmentes praktikákkal. Így péládul a haiti vodu ceremóniáiban gyakran megélik az Erzculia istennő általi megszállottságot, és az afro-kubai szantéria ceremóniáiban sajátos oriszhák (sangó, babalu-ayé, osun) nyilatkoznak meg (Halifay, 1972). A tibeti buddhizmus is ismer meglehetősen bonyolult és kifinomult, drogmentes módszereket, melyekben éneket és zeneszerszámokat alkalmaznak sajátos istenségek képeinek fölidézésére. A kígyóerő (kundalini) felébredésére az én kutatásaimban csak szélsőségesen ritkán és meglehetősen előrehaladott LSD-üléseken került sor. Bizonyos kundalini-jógik viszont állítólag alkalomadtán egészen egyszerű eljárásmódokkal képesek kiváltani ilyen tapasztalatot.
Itt még számos további példát lehetne felhozni arra, hogy sajátos technikákat lehet kifejleszteni bizonyosfajta tapasztalatok elérésére. Világos, hogy nem mindig kell érvényesnek lennie annak a sorrendnek, amelyet prágai pszicholitikus kísérleteim során megfigyeltem. Ez a sorrend talán ama idegenkedésemet tükrözte, hogy lemondjak bizonyos tudományos és más, messzemenően elfogadott keretfeltételekről, és elfogadjam azoknak a perinatális és transzperszonális jelenségeknek a világát, amelyről pácienseim beszámoltak. Egy effajta rétegződés hasonló folyamatot tükrözhet maguknak a pácienseknek a részéről is; bizonyára könnyebb a páciens (és a terapeuta) számára, hogy elfogadja a biológiai születés újraátélésének lehetőségét, mint hogy tekintetbe vegye régebbi inkarnációk tapasztalatainak létezését. Ezért az, ami egy bizonyos nézőpontból a tudattalanban és az emberi személyiségben benne lakó rétegződésnek tűnhetik, erősen függhet az egyén fejlődésében adott programozástól, valamint attól a fogalmi kerettől és hitrendszertől, amely a terapeuta eljárásmódját befolyásolja.
Arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy a perinatális és transzperszonális tapasztalatok léte megalapozott klinikai ténynek tekinthető. Elismerésük és elfogadásuk, úgy tűnik, nemcsak a pszichédélikus drogok használói belső világának és problémáinak, hanem számos pszichopatológiai probléma, mindenekelőtt a szkizofrénia megértése szempontjából is lényeges. A pszichológia transzperszonális kezdeményezése ezenkívül új dimenziót nyit a vallás, a művészet és a szociális mozgalmak tanulmányozásában.
Gyakorlati szempontból úgy látszik, mintha a tudattalan transzperszonális síkjaival történő szembesülés conditio sine qua non-ja lenne bizonyos állapotok hatékony kezelésének, aminek a jelentőségét csak igen általános fogalmakkal vázolhattuk ebben az írásban. A jövőbeli kutatás talán jobban megvilágítja és specifikálja a különböző perinatális és transzperszonális tapasztalatok és a pszichopatológia különböző aspektusai közötti kapcsolatokat. Talán sajátos terapeutikus módszereket fejlesztenek majd ki arra, hogy a tudatba emeljenek és az egyén hétköznapi életébe integráljanak bizonyos transzindividuális tapasztalatokat.

Tabellák (az eredeti mű mintája szerint tördelendők!):

ALAPVETŐ PERINATÁLIS MÁTRIXOK

MEGFELELŐ
PSZICHO-
PATOLÓGIAI
SZINDRÓMÁK
                I. BPM

szkizofrén pszichózisok
(paranoid szimptomatika,
a misztikus egység érzései,
találkozás a Gonosz metafizi-
kai erőivel, karmikus tapasz-
talatok); hipochondria (rend-
kívüli és mókás fizikai érzé-
sekre alapozva); hisztérikus
hallucinózis és az illúziók
fölcserélése a valósággal

     II. BPM

szkizofrén pszichózisok
(pokoli tortúrák elemei,
egy értelmetlen „papírkarton-
világ megtapasztalása); sú-
lyos, gátolt „endogén” de-
presszió; irracionális kisebb-
rendűségi tudat és bűntudat;
hipochondria (fájdalmas fizikai
érzésekre alapozva); alkoholiz-
mus és drogszenvedélyek

     III. BPM

szkizofrén pszichózisok
(szadomazochista és szkatolo-
gikus elemek, öncsonkítás, ab-
normális szexuális viselkedés);
izgatott depresszió, szexuális
elhajlások (szadomazochizmus,
férfi homoszexualitás, vizelet
ivása és fécesz evése); kényszer-
neurózisok; pszichogén asztma,
rángatózás és dadogás; konverziós
és félelmi hisztéria; frigiditás
és impotencia; neuraszténia; trau-
matikus neurózisok; szervi neuró-
zisok; migrén; enurézis és enkop-
rézis; pszoriázisz; gyomorfekély

     IV. BPM

szkizofrén pszichózisok
(a halál és újjászületés meg-
tapasztalása, őrült messiási el-
képzelések, a világ elpusztításá-
nak és helyreállításának elemei,
megmentés és megváltás, azonosulás
Krisztussal); mániás szimptomati-
ka; női homoszexualitás;
exhibícionizmus

MEGFELELŐ
AKTIVITÁSOK A
FREUDI EROGÉN
ZÓNÁKBAN
                  I. BPM

libidinózus kielégülés az ösz-
szes erogén zónákban; libidinó-
zus érzés hintázáskor és fürdés-
kor; részleges közeledés ehhez
az állapothoz orális, anális,
uretrális vagy genitális kielé-
gülés és gyermek születése után

      II. BPM

orális frusztráció (szomjúság,
éhség, fájdalomingerek); a vize-
let és/vagy fécesz retenciója;
szexuális frusztráció; hideg,
fájdalom és más kellemnetlen ér-
zések tapasztalata

     III. BPM

táplálék rágása és lenyelése,
orális agresszió és valamely
tárgy destrukciója; a székelés
és vizelés folyamata; anális és
uretrális agresszió; szexuális
orgazmus; fallikus agresszió;
gyermek szülése; sztatoakusztikus
eroticizmus (rázogatás, gimnasz-
tika, lemerülés, ejtőernyős ugrás

     IV. BPM

az éhség és szomjúság csillapítása;
szopási élvezet; libidinózus érzé-
sek székelés, vizelés, szexuaális
orgazmus vagy gyermekszülés után

ASSZOCIÁLT
EMLÉKEK A
POSZTNATÁLIS
ÉLETBŐL
               I. BPM

a későbbi élet olyan helyzetei,
melyekben fontos igények elégülnek
ki, pl. a csecsemőkor és gyermekkor
boldog pillanatai (jó anyai gondos-
kodás, játék a kortársakkal, harmó-
nikus periódusok a családban stb.);
beteljesitő szeretetkapcsolatok;
utazások vagy nyaralás szép tájakon;
találkozás nagy esztétikai értékű
művészi alkotásokkal; úszás a ten-
gerben és tavakban stb.

     II. BPM

olyan helyzetek, melyek veszélyez-
tetik a túlélést és a testi épséget
(háborús tapasztalatok, balesetek,
operációk, fájdalmas betegségek,
csaknem megfulladás, fogság, agymo-
sás, kihallgatás, fizikai bántalma-
zás stb.); súlyos pszichikai trau-
matizálások (emócionális depriváció,
visszautasítás, fenyegető helyzetek,
nyomasztó családi légkör, megvetés és
megalázás stb.)

     III. BPM

viták, harcok és kalandaktivitások
(támadás csatákban és forradalmak
idején, a katonai szolgálat tapasz-
talatai, viharos repülőutak, hajózás
a háborgó tengeren, veszélyes autózás,
box); erős érzéki emlékek (karneválok,
szórakoztató parkok és éjszakai klu-
bok, vad rendezvények és partik, szexu-
ális orgiák stb.); felnőttek szexuális
tevékenységének gyermekkori megfigye-
lése; elcsábítási és megerőszakolási
tapasztalatok; nőknél saját gyermekeik
szülése

     IV. BPM

szerencsés megmenekülés veszélyes
helyzetekből (háború vagy forradalom
vége, egy baleset vagy egy operáció
túlélése); súlyos akadályok legyőzése
aktív erőfeszítés által; kifejezett
sikerhez vezető fáradozás vagy harc
epizódjai; természeti jelenetek (a
tavasz kezdete, egy tengeri vihar
vége, napfelkelte stb.)

AZ LSD-ÜLÉSEK
FENOMENOLÓGIÁJA

              I. BPM

zavartalan intrauterin élet: a „jó
anyaöl” reális emlékei; „óceánikus”
eksztázis; a kozmikus egység tapasz-
lata; paradicsomi látomások; az int-
rauterin élet zavarai: a „rossz anya-
öl” tapasztalatainak reális emlékei
(fötális válságok, az anya betegségei
és emócionális válságai, ikerhelyze-
tek, abortuszkísérletek); kozmikus
elmerülés; paranoid ideáció; kelle-
metlen testi érzések (másnaposság,
fázás és könnyű görcsök, undor, fé-
lelem a megmérgezéstől); asszociá-
ció különböző transzperszonális ta-
pasztalatokkal (archetipikus elemek,
faji és evolúciós emlékek, találko-
zás metafizikai erőkkel, régebbi in-
karnációk tapasztalatai stb.)

     II. BPM

rettenetes fizikai és pszichikai
szenvedés; elviselhetetlen és kike-
rülhetetlen helyzet, melynek nem
lesz vége; különböző pokolelképze-
lések; a letartóztatás és fogvatar-
tás érzései (nincs kiút); kínzó bűn-
és kisebbrendűségi tudat; apokalip-
tikus világlátás (rettegés háború-
tól és koncentrációs tábortól, az
inkvizíció terrorjától; veszélyes
járványok; betegségek; esendőség és
halál stb.); az emberi lét értel-
metlensége és abszurditása; „papír-
kartonvilág” vagy a mesterkéltség
és látszat légköre; komor színek és
kellemetlen testi érzések (nyomasz-
tó és beszűkítő érzések, szívprob-
lémák, hő- és hideghullámok, izzad-
ságrohamok, légzési nehézségek)

     III. BPM

a szenvedés kozmikus dimenziókba
történő intenziválódása; fájdalom
és gyönyör közti határvonal; „vul-
kanikus” eksztázis; világító színek,
robbanások és tűzijátékok; szadomazo-
chista orgiák; gyilkosságok és vér-
áldozatok, aktív részvétel vad hábo-
rús történésekben; vad kalandok és
veszélyes felfedezőutak légköre; in-
tenzív orgisztikus szexuális érzé-
sek; hárem- és karneváli jelenetek;
a meghalás és újjászületés tapasztala-
tai; véráldozatokkal összekapcsoló-
dó vallások (aztékok, Krisztus szen-
vedése és kereszthalála, Dionüszosz
stb.); intenzív testi megnyilvánulá-
sok (nyomás és fájdalom, izommegfe-
szülés és elernyedés remegésben és
görcsökben, rosszullét és hányás,
hő- és hideghullámok, izzadságroha-
mok, szívpanaszok, az anális záró-
izom ellenőrzésének problémái, fül-
csengés

     IV. BPM

retenetes megmenekülés valamilyen nyo-
mástól, a tér kitágulása, gigantikus
termek víziója; sugárzó fény és cso-
dálatos színek (égszínkék, arany, szi-
várvány); az újjászületés és megváltás
érzései; az egyszerű életmód értékelé-
se; fokozott érzéki észlelés; testvéri
érzések; humanitárius és karitatív
hajlamok; alkalmi mániás aktivitás és
grandiozitásérzések; átmenet az I. BPM
elemeihez; kellemes érzéseket köldök-
válság válthat fel; erős fájdalom a
köldökben, a légzés elakadása, féle-
lem a haláltól és kasztrációtól, el-
tolódások a testben, de nincs külső
nyomás

I BPM      II. BPM    III. BPM    IV. BPM

A SZÜLÉS STÁDIUMAI

NARANJO.DOC

Caludio Naranjo

AZ ALAKTERÁPIA MINT TRANSZPERSZONÁLIS KEZDEMÉNYEZÉS

Jóllehet a transzperszonális pszichológiát külön mozgalomként különböztetik meg ama „harmadik erőn” belül, amit humanista pszichológiaként jellemeznek, nincs kétség a tekintetben, hogy a humanista pszichológia - melyet Maslow Freud, Pavlov és örököseik mechanikus pszichológiája alternatívájának nevezett - kezdettől fogva transzperszonális volt. A humanista szó a mechanikussal ellentétben arra vonatkozott, ami az emberben emberi, és ezzel implicite az értékekre, az értelemre, a tudat fejlődésére és - általánosságban szólva - „az emberi természet magasabb törekvéseire”. Ez kétértelmű szó volt arra a pszichológiára, mely implicit vagy explicit módon elismeri a spirituális helyét az emberi életben, hiszen a humanizmus fogalma a múltban egy szekuláris filozófiai irányzat leírására szolgált; ebben az összefüggésben az antropocentrikus és a teocentrikus perspektíva közti ellentétre vonatkozott a szó. A humanista pszichológia széles folyamán belül ténylegesen meg lehet különböztetni az inkább humanista irányultságú pszichológiákat (e szó említett, hagyományos értelmében) az inkább transzperszonális irányultságúaktól.
De az általánosan elfogadott megnevezések félrevezetők lehetnek, és így általánosságban nem ismeretes, hogy transzperszonális irányultsága révén az alakterápia különbözik a legvilágosabban - pszichoanalitikus eredete és az általános rendszerelmélet befolyása ellenére - más terápiáktól.
Transzperszonálison azt értem, ami a kondícionált és individuális személyiség értelmében vett „személyen” túl van. „Az imperszonális helyett”, írja Rudhyar, aki a fogalmat 1929-ben alkalmazni kezdte (valószínűleg korábban mindenki másnál), „nagyobb kifejezőerővel rendelkező szót akarunk használni - a transzperszonálisat. A perszonális magatartásmód (vagy a perszonális érzelem, vagy a perszonális gondolat) olyan valami, ami a személyiség önálló és kondícionált formájában gyökerezik. A transzperszonális magatartásforma olyan valami, ami az ember univerzális, nem-kondícionált Önmagából indul ki, és a személyiséget csak eszközként használja” (1975).
Jung, akiről azt mondják, hogy alkalmilag már szintén használta ezt a szót, bizonyára a kollektív tudattalan tartalmát értette rajta, ellentétben a személyes tudattalannal és tudattal. Az archetípusok alakjában Jung becsempészte a spirituálisat egy túlságosan mechanikus pszichológiába, ugyanúgy, ahogyan ma a transzperszonális pszichológia teszi ezt. De hogy az alakterápiában inkább a humanista, mint a transzperszonális kezdeményezést látták - manapság, amikor pszichológiai besorolásunk rendszerében mindkét fogalom közkeletű -, ez megfelel annak a tendenciának (legalábbis az utóbbi években), hogy a transzperszonálisat inkább asszociálják a víziók területével, a megváltozott tudatállapotokkal és a paranormálissal, mintsem mindezek bázisával, nevezetesen magával a tudattal.
Tény azonban, hogy a tudat transzperszonális, vagy hogy a korábbi kifejezést használjuk, spirituális.
A legfejlettebb spirituális hagyományok ezt teljesen világossá teszik. A buddhaság (mely a bodh, „felébredt” gyökből származik) nem különleges állapota vagy tartalma a szellemnek, hanem a szellem mint olyan, a szellem mint tartály. A szufizmus talán még kifejezettebben teszi világossá, hogy a korlátozott tudat állapotából - amilyen a szokványos tudat - való felébredés célja túl van a „spirituális állapotokon”. Az utóbbiak magának a tudatnak a leszármazottai és megnyilvánulásai, és a transzperszonálisnak a perszonálisra hatásának (vagy hagyományos fogalmakkal: a spirituálisnak az Egóra hatásának) az eredménye - egyúttal rendszerint ezt a magyarázatot adják arra, hogy a novícius „kevés bortól megittasul” (azaz egy csomó eksztatikus és vízionális jelenség megnyilvánulását éli meg kevés paraka vagy „spirituális erő” hatására).
A kezdők szokásos hajlamát, hogy nagyobb lelkesedést érezzenek a „spirituális ittasság” jelenségei, mint a tudat iránt, amely azokat lehetővé teszi, egy igen tanulságos történet mutatja meg, melyet Idries Shah tolmácsol a Thales of the Dervishes-ben. Ez a történet egy fiatal férfiről szól, akit egy dervis olyan helyre vezet, ahol az varázsigével ráveszi a földet, hogy nyíljék meg, és utasítja a férfit, hogy ereszkedjék alá és hozzon föl egy érc gyertyatartót. Alig száll le a fiatal férfi a megnyílt barlangba, annyi vakító kincset lát, hogy megtölti kezeit arannyal és ékszerekkel. Ekkor megpillantja a gyertytartót, és úgy dönt, hogy azt éppúgy magával tudja vinni. Mire azonban kijön, a dervis eltűnik, és magával hozott kincse szintén; csak a gyertyatartó van ott. Ez csak a kezdete annak a történetnek, amelynek során megtudjuk, hogy egy mágikus gyertyatartóról van szó, melyet bizonyos módon arra lehet használni, hogy kincseket szerezzen az ember, és hogy sóvársága és tudatlansága miatt a fiatal férfi elveszíti azt. De ez a rövid ismertetés alkalmas arra, hogy megvilágítsa az önmagában vett tudat és a „csillogó” tudatállapotok viszonyát. A tudat olyan, mint a jól ismert, aranytojást tojó tyúk; a legnagyobb transzperszonális kincs, mégis valószínűtlen, hogy önmagáért becsüljük.
Úgy hiszem, hogy a hangsúly eltolódása a mentális tartalmakról magára a tudatra: ez a legjelentősebb ismertetőjegye a mai humanista és transzperszonális terápiáknak; azonban ez az ugrás a pszichoterapeutikus gyakorlatba szokásos módon előbb következett be, mint a megfelelő ugrás az elméletbe, és ezért (a meditáció iránti növekvő érdeklődés ellenére) még nem húzták alá kielégítően a tudat transzperszonális természetét.
 Hogy az alakterápia általában humanistának és nem transzperszonálisnak számít, az e fogalmi precízió hiányának következménye; mindenesetre ez a hiány igen érthető, ha meggondoljuk, hogy az alakterápia spiritualitása valamiképpen álcázva van. Ezzel a „valamiképpen”-nel arra hivatkozom, ahogyan Perls elutasítja a szokványos vallásosságot. Az ő szokásos módszere azonban, ti. hogy a „spirituális” beszédmódra (és általában a legtöbb beszédmódra) úgy válaszolt, mint neurotikus tünetre, általánosságban megfelelő volt, sőt messzemenően spirituális annyiban, hogy arra provokálta a pácienseket, a szimbólikus és ideológiai mankókat elvetve lépjenek kapcsolatba vele. Emlékszem például egy lelkész elképedésére, akinek vallásos kijelentésére Perls azt felelte: „Úgy érzem, az Ön Istene elválaszt engem Öntől.” Majd így pontosított: „Ön Istent állítja önmaga és közém.” Perls számára természetesen nem arról a csaknem egyetemes hajlamról volt szó, hogy pillanatnyilag ideológiával díszített magatartásmódokkal komplikája a direkt és spontán cselekvést. Ténylegesen sok olyan ember volt, aki - mihelyt legszentebb meggyőződése sebet kapott - már nem ismerte el őt spirituális tekintélynek, és ez hozzájárult ahhoz, hogy antispirituálisnak bélyegezzék ezt az embert és munkáját.
A spiritualitás azonban nem ideológiai ügy, és egy kezdeményezés transzperszonális természete olyan tény, mely hatályon kívül helyezi a róla tett megállapításokat. Az, hogy Perls személyesen megélte a szatorit vagy felébredést, amint ezt önéletrajzában leírja, valamint a meditációban szerzett tapasztalatai (amikor Esalenben élt, egyszer elmondta nekem, hogy legalább egy órát meditál naponta) kétségtelenül szerepet játszottak abban, hogy a buddhista praxis modern megfelelőjeként fejlesztette ki az alakterápiát. Ez mindenekelőtt kaliforniai évében tűnt ki, talán anélkül, hogy ő maga tudatában lett volna.
A buddhista praxis lényegében tudati tréning plusz moralitás. Ugyanez vonatkozik az alakterápiára, még ha úgy tűnik is, hogy a moralitás szó éppoly távol áll tőle, mint a spiritualitás. Mivel az alak-kezdeményezésben a terapeutikus folyamat azt próbálja meg leépíteni, amit Karen Horney (Perls analitikusnője) „a kötelesség zsarnokságának” nevezett (1950), amivel a kéz a kézben jár a szokványos moralitás, még ha ez a kezdeményezés első pillantásra nemcsak antispirituálisnak, hanem antimorálisnak tűnik is. Alaposabban megszemlélve azonban kontextust teremt (különösen csoportos alkalmazása esetén) olyan erények gyakorlására, mint a bátorság és a hitelesség, melyek minden morális fejlődés alapját képezik - túl a specifikus magatartási szabályokon. Amint egy másik helyen kifejtettem, a terapeuta cselekvéseit bizonyos szemszögből ténylegesen úgy lehet felfogni, mint a képmutatás szisztematikusan negatív megerősítését és a valódi önkifejezés támogatását.
A moralitást a hagyományos spiritualitás interperszonális munkaterületének lehet tekinteni. A különböző kultúrák korai mestereinek világosan fel kellett ismerniök, mennyire öncsaló lehet a mentális fejlődés, ha valaki anélkül követi a kontemplatív gyakorlatokat, hogy a kényszeres appetitív és averzív magatartásmódok, közönségesen a szenvedélyek transzcendálásával megvetette volna e praxis alapjait. Nem hazudni, nem lopni, nem ölni vagy sebet nem ejteni a növekedés keleti útjaiban nem puszta moralitást jelentenek, amivé az ilyen viselkedés a mi felvizezett mózesi hagyományukban lett, hanem a szamádhi előfokai, mint Patanjálinál, vagy mint a buddhista Nyolc Nemes Ösvényben, a helyes élet és a helyes fáradozás aspektusai, melyek a helyes látásból következnek és előkészítik a talajt a helyes figyelem és koncentráció számára. Ebben a hagyományos értelemben vett tiszta életre tett sikeres kísérletet nehezen lehet elképzelni a személyiség megváltoztatásának folyamata nélkül, mely magában foglalja a hiányigények csökkentését és a mind ritkább menekülést mindenféle szemfényvesztéshez. Megfelelő mentális kontextus és az autoritarizmus klímája nélkül (kultúrális hátterünk két eleme nélkül) azonban a moralitás moralizmussá válik, amely nem a hiányosságok növekvő transzcendálásához (tehát nem-tapadáshoz) vezet, hanem elfojtáshoz.
Egykor oly puritán Amerikánk az utóbbi időben új nyitást élt meg, melyet az elfojtás összeomlása jellemez, és azt a sokféle terápiát, mely idevezet - mindenekelőtt a pszichoanalízist -, nem a viselkedés kontrollja jellemzi, hanem a lemondás a kontrollról; nem a gátlás, hanem a kifejezés.
Más kortársi terápiákhoz hasonlóan az alakterápia is tekintélyes mértékben olyan út, mely a kifejezésen keresztül vezet a tudatossághoz - nemcsak a verbális kifejezésen, hanem a motorikus-gesztikus, vizuális-imaginatív és a szó tágabb értelmében művészi kifejezésen keresztül is. Gyakran mégis elfelejtik, hogy az alakterápiai kezdeményezés magában foglalja az akarati gátlás éppoly fontos, de szubtilisebb és kevésbé világosan megmagyarázott elemét: a kényszeres konceptualizálás gátlását, a manipuláció és a nem hiteles viselkedés („játszmák”) gátlását. Az alakmunka keretében bizonyára „minden megengedett”, amíg a tapasztalatról és annak kifejezéséről van szó, de az önmagában vett kiélést nem nevezhetnénk mondjuk az alakterápia egyik szabályának, bármilyen drámai legyen is egy irányított tapasztalás kontextusában. Mivel a manipulatív és nem hiteles viselkedés - mely a világban-lét neurotikus fajtáinak jellegzetessége - magában foglalja bizonyos tapasztalatok elkerülésének kísérletét is, a terapeuta éppen ezért szólít fel az ilyen elkerülések abbahagyására és „a tárgynál maradásra”, bármilyen fájdalmas vagy zavaró legyen is ez. Perls felfogása szerint tudatunk azért korlátozott, mivel nem fogadtuk el a szenvedésünket, és ezért a terapeutikus folyamat szükségképpen tartalmazza a szigor elemét is (amint a spirituális hagyományok, fűzhetnénk hozzá). Az alapvető szigor, így mondhatnánk, a hajthatatlanság azzal szemben, amit a spirituális hagyományok Egónak neveznek, és amit Perls karakternek nevezett és olyan túlhaladott, rögzült reakciók rendszerével azonosított, melyek zavarják az organizmus működését. Számára (és ez akkoriban népszerűtlen látásmód volt) az ideális ember az lenne, aki túlnőtt a karakteren; olyan megállapítás ez, melyet így fordíthatnánk le: „Az ideális ember transzperszonális síkon funkcionálna.”
Mivel Perls meggyőződéses nondualista volt - tagadta „azt a babonát, miszerint létezik a szubsztancia két fajtájának, a szelleminek és a fizikainak a szétválasztása és egyidejű interdependenciája” (Perls, 1969, 2. o.) -, ezért az organizmus szót előnyben részesítette a lélek szóval vagy a magasabb Önmagunk kifejezéssel szemben. Számára „az anyag-szellem mint egység valóban organizmikus”. Terminológiaválasztása (melyet Smuts, 1926 és Goldstein, 1939 elvetett) kétségtelenül hozzájárult ahhoz az általános benyomáshoz, hogy felfogása nem spirituális (tehát transzperszponális), hanem materialista. Ezt könnyű cáfolni, ha világossá tesszük magunk számára, hogy Perls - a tér és az idő mellett - az univerzum alapvető aspektusának tekintette a tudatot, mely összes különböző organizációs síkjain keresztülhúzódik. Azonkívül olyan kijelentésekből is kitűnik a materialista és a spirituális felfogás integrációja gondolkodásában, mint ez:

Így az anyag az én szemeimmel nézve
Istenéhez hasonló jelentőséget nyer (Perls, 1969),

vagy (az idő, a tér és a tudat vonatkozásában):

A hármas Isten a legnagyobb.
Ő a kreatív hatalom
minden univerzális anyag számára (Perls, 1969).

Ha az alakterápia moralitása saját személyünk és más személyek autenticitásának és nem-manipulálásának moralitása, akkor az alakterápia tudati tréningjét abban a kijelentésben lehet összefoglalni, melyet J.S. Simkin e kezdeményezés lényegi definíciójául javasolt: „Én és Te, itt és most.” Más szavakkal, a tudatosságnak a kapcsolatban történő gyakorlásáról van szó (jóllehet olykor interiorizált kapcsolatról lehet szó). Ennyiben különbözik az alakterápia a buddhista praxistól, mely az izolációban gyakorolja a tudatosságot. Ahogyan ez a tudati tréning (a hetedik lépcsőfok a buddhizmus nyolcas útján) transzperszonális folyamat, ugyanúgy mondhatjuk a tudatosságnak kapcsolatokban történő gyakorlásáról (és az alakterápiáról általánosságban), hogy behozza a transzperszonálisat az interperszonálisba.
Az itt-és-most-tudat alakterápiabeli ápolása kéz a kézben jár egy másik témával, melyet a hagyományos pszichológiák és különösen a buddhizmus hangsúlyoz. Nyitottságnak nevezzük ezt: tudatában lenni annak, ami itt és most adva van tapasztalataink mezején. Ez magában foglalja a megengedés alapmagatartását - a tapasztalat megkülönböztetés nélküli elfogadását, ami viszont normák és elvárások elengedését tartalmazza. Ez az alapmagatartás ennyiben, mint a mentális tartalmat meghaladó nyitottság, ismét transzperszonális területen mozog. Az alakterápiában különféleképpen nyilvánul meg, nem csupán abban a felszólításban, hogy saját magunk manipulálása nélkül legyünk tudatosak.
Egyik ilyen megnyilvánulása az, amit Fritz Perls S. Friedlander nyomán „kreatív közömbösségnek” nevezett (1966). Arra a képességre gondolt, hogy tudunk semleges pontos maradni, megszabadulva azoktól a fogalmi és emócionális poláris ellentétektől, melyek a tudatban minden pillanatban hatnak. Perls mint pszichoterapeuta elképesztő mértékű kretív közömbösségről tett tanúságot, mindenekelőtt azt a képeséget illetően, hogy ezen a semleges ponton maradjon és ne bocsátkozzék bele pácienseinek játszmáiba. A semleges pontot én az alakterapeuta menedékének látom az intenzív részvétel közepette - nemcsak erőforrásként, hanem a legfőbb öntámaszként is.
A nyitottság további aspektusa az alakterápiában a nem-tapasztalás elfogadása; a semmi elfogadása. Perls ennek akkora jelentőséget tulajdonított, hogy a sikeres terapeutikus folyamatot olyan folyamatként írta le, amely „a steril ürességtől a termékeny ürességhez” vezet (Perls, 1969). Ürességen az artikulálatlan, differenciálatlan tudatot értette, és amikor „termékeny ürességről” beszélt, bizonyára arra gondolt, hogy ebben a differenciálatlan tudatban otthon lenni jelenti az alapot az Itt és Mostban való, artikulált tudatosság egészséges alakképződéséhez. Az alakterapeutának gyakran van alkalma arra, hogy megfigyelje az üresség és a pszichológiai robbanás egymásutániságát, amit a részleges halállal és a rákövetkező újjászületéssel lehet összehasonlítani, és noha Perls igen pontosan tudta, hogy „meghalni és újjászületni nem könnyű” (Perls, 1969), ezt a kiemelkedően transzperszonális folyamatot a terápia, sőt az élet lényegi elemének tekintette. Hogy ő maga egész szívvel vett részt benne, az egyik, általa hátrahagyott olyajfestményen látható: egy önportré ez, melyen saját csontvázát öleli át.
Az alakterápia nemcsak abban osztozik a buddhizmussal (és más spirituális ösvényekkel), hogy őszinte kapcsolatokhoz és a tudatosság ápolásához vezet, különösképpen a fájdalom és a halál tudatosságáéhoz; a régi előképekkel közös benne a bősz guru figurája is, aki átfúrja az emberi Egót és megtapossa. Hesse megjegyezte, hogy vannak olyan tanítók, akik külsődleges együttérzést tanúsítanak, és vannak mások, akiknek az együttérzése botütésekben fejeződik ki. Akárcsak egy archetipikus zen-mester, Perls a bot védelmezője volt; az Egó-redukció mestere volt ő, mielőtt még Oscar Ichazo bevezette volna a fogalmat az „arica-tréningben”. Követői kultiválták ezt a képességet, és időközben oly magától értetődővé vált, hogy nem tekintjük többnek, mint technikának.
De a zen-mesternél is jobban hasonlított Perls a legrégebbi transzperszonális lényhez és terapeutához, a sámánhoz; és sámánikus az alakterapeuta szerepe mint a tapasztalás vezetőjéé, mint tudatkalauzé. Ez azoknak a szerepe is, akik a testtudatossággal vagy a fantáziával dolgoznak, vagy az irányított meditáció tapasztalatát kínálják fel; sőt azt lehetne mondani, hogy stílusát tekintve a kortársi terápia egyre sámánikusabbá válik, ebben és abban a tekintetben egyaránt. Ami azonban az alakterapeuta szerepét különösen sámánikussá teszi, az a rugalmassága a szenzorikus, affektív, kognitív, interakív és fantáziavonatkozású területek, és legalábbis potenciálisan, az önmagában vett tudat területének organikus váltogatásában.
Tapasztalásvezetői szerepén túlmenően azonban valamelyes valószínűséggel lényében is többé-kevésbé meghatározza az alakterapeutát Fritz Perls; és Perls nem csupán szerepében volt sámán, hanem az intuícióba vetett bizalmában is, meg tudományos-művészi orientációjában, abban, ahogy kombinálta az erőt és az észrevétlenséget, nem konvencionális természetében és a hagyománnyal szembeni ellenállásában, jártasságában a menny és a pokol dolgait illetően, és ami talán a legfontosabb, dionüszoszi beállítottságában és abban, ahogyan értékelte az odaadást. Azt is gondolom, hogy nem nagyon különböztette meg magát egy valódi sámántól, amikor önmagát „50 %-ban istenfiként, 50 %-ban kurafiként” írta le - a transzperszonálisat az interperszonálisban.

OLAF.DOC

Olaf G. Deatherage

A FIGYELEMMEDITÁCIÓ MINT PSZICHOTERÁPIA

A figyelemmeditáció, mint minden más kezdeményezés, akkor a legerőteljesebb, ha olyan, teljes pszichoterápiai program részeként alkalmazzák, amely sajátosan rá van szabva az egyedi kliensre. Alkothatja minden terápiaprogram elsődleges, másodlagos vagy kiegészítő részét, mindig aszerint, hogy a kliens számára mi a megfelelőbb.
Ez a pszichoterápiai kezdeményezés közvetlenül a buddhista tanokból származik. Ezért jelentős, hogy megemlítsük a technikák filozófiai alapját. A buddhista gondolkodás és a buddhista praxis mindig is arra irányult, hogy az embernek megmutassa az utat, hogyan nyerhet belátást az élettapasztalatokba, és hogyan érzékelheti világosabban a belső és külső realitás természetét, ill. a kettő közötti viszonyt. Az emberek folytonosan és gyorsan hangulatok és emócionális állapotok sokrétű ciklusát futják be. Ez elől a - néha szamszárának nevezett - körforgás elől nem lehet kitérni. De fel lehet ismerni és el lehet fogadni, és ezáltal az ember olyan szabadságra juthat, amely mások számára, akik a pszichikai szenvedés állapotainak tudatlan foglyai, elérhetetlen.
Célja elérésére a buddhizmus felhasználja mind a filozófiát, mind a közvetlen „terapeutikus” beavatkozást, nevezetesen a megvilágosítást. A buddhista kezdeményezés ezért logikus tantételeket állít fel, aztán pedig olyan utat kínál, amely személyesen verifikálja ezeket. A buddhizmus négy bevezető tanítása például - az ún. „Négy Nemes Igazság” - megállapítja, hogy minden múlandó, beleértve a saját életünket is, és hogy a szenvedés elsődleges és közvetlen forrása a materiális világ állhatatlansága (a dolgok és az emberek elpusztulnak és elmúlnak). Mindenki, aki logikusan gondolkodik, elfogadhatja a szenvedés és a bajok létezését, érzékelheti a materiális világ állhatatlanságát és bizonyos fokig elfogadhatja a köztük lévő viszonyt. De vannak kivezető utak ebből a dilemmából. A buddhizmus ösvényt kínál a mentális folyamatok megtanulásához és az e folyamatokkal történő közvetlen munkához, hogy belátást nyerjünk a szamszárikus körforgás „rabságába”, és ily módon bizonyos szabadságra tegyünk szert.
Az itt leírt figyelemmeditáció, ha folyamatosan és előrehaladóan gyakorolják, potenciálisan odavezetheti végrehajtóit, hogy közvetlenül tapasztalják meg a buddhista iratokban leírt végső realitásokat. Soma (1949), Sayadaw (1972) és Thera (1972, 1973) úgy írják le a theraváda-buddhizmusra jellemző figyelmet mint szatipatthánát = szati („tudatosság”) + patthána („jelenlevőnek megtartani”). Ezek a meditációformák alkotják a bázisát annak a figyelemmeditációnak, amelyről itt szó van. Ennek az a rendeltetése, hogy előmozdítsa a mentális egészséget. Először is megengedi nekünk, hogy lássuk saját mentális folyamatainkat; másodszor lehetővé teszi, hogy egyre inkább ellenőrizzük ezeket a mentális folyamatokat; végül lehetővé teszi, hogy megszabaduljunk a fel nem ismert és ellenőrizetlen mentális folyamatoktól. Ez a látszólag lehetetlen feladat azáltal teljesül, amit Thera „tiszta” vagy „puszta figyelemnek” (1972) nevez: a hat érzékelési területen - látás, hallás, tapintás, ízlelés, szaglás és gondolkodás - előforduló összes történések pontos, folyamatos és egészen tudatos regisztrálása - minőségi ítélet, értékelés, mentális kommentár vagy reaktív viselkedés nélkül.

A tiszta figyelem technikái

Hogyan kell végrehajtani a mentális folyamatok effajta vizsgálatát? Először egy sor meditatív gyakorlattal tanítják és finomítják a tiszta figyelem technikáit. Ha az ember nyugodtan ül kényelmes és laza testtartásban, akkor azzal gyakorolhatja a tiszta figyelmet, hogy tudatosan megfigyeli a légzés folyamatát, miközben belélegez, benntartja a levegőt, kilélegez, hosszabban tartja benn a levegőt, aztán ismét belélegez. Ez a koncentrálás egy testi folyamatra gyorsan hoz érdekes eredményeket. Hamarosan föllépnek mentális események és kezdik megzavarni a lélegzés megfigyelését. A testen kívüli események hatnak a tudatra - egy kutya ugat, egy ajtó becsukódik, a hőmérséklet nagyon megemelkedik, egy légy ül az arcunkra. A légzési folyamat érzékelése pillanatnyilag megszakad, amikor a tudatosság a zajra vagy más érzésre tolódik el. Létrejön annak érzékelése, hogy a légzésmegfigyelést megzavarta valami meghatározott dolog; ismét megkezdjük a légzés megfigyelését. Talán egy emlék lép be a tudatunkba, mely ismét megszakítja a megfigyelési folyamatot, és az érzékelés egy időre az emlékezésre tolódik el; aztán, ha felismertük, hogy az emlékezés révén zavar következett be, ismét megkezdjük a légzés megfigyelését. A légzési folyamat érzékelése ismét hamar veszendőbe mehet, ha valamilyen fantázia lép föl és fut végig - pl. hogy mit akar majd csinálni az ember a szabadsága idején, vagy hogyan szeretne fizetésemelést kérni a főnökétől; végül ismét létrejön annak érzékelése, hogy a megfigyelés megszakadt, és ismét megkezdjük azt.
Csak néhány percnyi légzésmegfigyelés után is felismeri az ember, hogy mentális történések folytonos láncolata valósul meg, hogy az érzékelés arról, amit akaratlagosan megfigyel, ti. a lélegzés aktusáról, számtalan más dologra ugrik át - testi érzésekre, külső tényezőkre, emlékekre, fantáziákra. Naponta ezerszer kerül sor arra, hogy folytonosan elveszítjük és visszanyerjük annak érzékelését, amit csinálunk. A légzés kezdeti megfigyelése vagy valamilyen más tartós folyamaté, melyre a figyelem koncentrálható, világosan mutatja azt a gyakoriságot, mellyel ezek az eltolódások bekövetkeznek.
Az ilyen megfigyelések és minden zavaró tényező semleges, ítéletmentes megnevezése révén (az ember emlékezik, aggódik, hall, elképzel valamit) elkezdjük látni és felismerni, hogy a mentális történések egyik eseményről a másikra ugrálnak, éspedig olyan rohamos sztakkátóban, mely látszólag önkényes és kaotikus, sőt rémísztő. A megszakító tényezők megnevezése kezd belátást teremteni sajátos mentális folyamatainkba, és azonosítja azt a területet, amellyel dolgoznunk kell. Az egyik személyt újból és újból múltjának feltörő emlékei zavarják meg; a másikat olyan fantáziák kínozzák, melyekben hősies tetteket visz véghez; a harmadikat testi kényelmetlenségek, fáradtság vagy unalom zavarja. Diagnosztikalilag és terapeutikus szempontból jelentős lehet saját, fő zavaró tényezőink észrevétele, mivel ezekben olykor egészen világosan ismerhetjük fel egészségtelen mentális megszokásainkat.

A figyelemtréning alkalmazása neurotikus páciensek esetében

Pszichotikus, szenilis vagy agysérült kliensek számára nem javallott a figyelemtréning, de az ún. neurotikus, szorongó vgay depresszív kliensek nagy csoportjánál hasznos lehet. A buddhista pszichológia ténylegesen szinte mindenkit bizonyos mértékben neurotikusnak tekint. Az az ember, aki pszichoterapeutikus segítséget keres, csak kevéssé neurotikusabb, mint az, aki nem keres segítséget. A neurózis jellemezhető a folytonos belső dialógussal („Szeretnék új foglalkozást találni”; „Nem, ezt inkább ne tedd, hiszen csődöt mondhatsz”; „Feltehetően igazad van, de annyira gyűlölöm a mostani foglalkozásomat”). Ezek az „Én”-ek, melyek benépesítik szellemünket, neurózisainkat, rossz érzésünk forrásait, határozatlanságunkat és ziláltságunkat tükrözik vissza.
A figyelemtréninget tehát arra lehet használni, hogy a mentális folyamatokat akció közben megfigyeljük és megnevezzük. Mi haszna van ennek? Ha hisszük, hogy az élet megélésének legerőteljesebb módja abban áll, hogy a jelenben élünk és hatékonyan bánunk minden pillanattal és minden helyzettel, akkor ebből az következik, hogy a jelen számára, amelyben minden történik, nem áll rendelkezésre az a fölösleges mentális energia, amit a jó vagy rossz régi időkre való emlékezés használ el. Energiát von el a jelennel való hatékony bánástól az a mentális energia is, melyet más körülményekkel vagy más helyekkel kapcsolatos fantáziákra fordítunk. Mindezek variánsai azoknak a neurózisoknak, melyekre egy figyelemtréning olykor hatékony lehet. Következzék itt egy egyszerű klinikai példa arra, hogyan lehet figyelemtechnikákat egy kliensre alkalmazni.

1. eset

Egy huszonhároméves, frissen elvált nőbeteg arról panaszkodott, hogy egykori férjének elfajzott szexuális követelményeire gondolása depressziós rohamokat és nagy szorongást vált ki belőle. Azt az útmutatást kapta, hogy gondosan figyelje meg ezeket a visszatekintő gondolatokat, éspedig a szatipatthána-technikák alkalmazásával, és „emlékek, emlékek”-ként címkézze őket. Néhány napon belül arról számolt be, hogy a gondolatok sűrűsége ugyan nem csökkent szignifikánsan, de megváltozott az a mód, ahogyan befolyásolják őt. A megnevezés folyamata segítette abban, hogy áttörje az oksági viszonyt e gondolatok és a depressziós és szorongási rohamok között, és így lehetővé tette a tünetek fokozatos eltűnését. Ami ezen a ponton visszamaradt, a múlt sajnálata volt, valamint jelentős bűntudat, amin a következő hetekben hagyományos pszichoterápiai csoportban dolgoztak.

A Megfigyelő-Önmagunk

Ha klinikai pácienseknél a lélegzésmegfigyelés közvetlen technikáit alkalmazzák, ebből sok, potenciálisan pozitív következmény adódhatik. Az egyik nyereségnek azzal van dolga, amit „Megfigyelő-Önmagunknak” fogunk nevezni. Ez mentális „Önmagunknak” az az aspektusa, melyet a figyelemgyakorlat segítségével fedezünk fel, s mely azt végrehajtja. Ez az a rész, mely képes arra, hogy megfigyelje és megnevezze a megszakításokat vagy a zavaró megszokásokat és eseményeket. A Megfigyelő ugyan egyik aspektusa csupán a teljes személyiségnek, de bizonyos kliensek számára hasznos és fontos lehet, mivel mindig nyugodt szigorúsággal jár el. A Megfigyelő képes látni és objektíven megnevezni az emlékezést valamilyen fájdalmas eseményre anélkül, hogy belebonyolódnék annak melodrámájába. Ezért a Megfigyelő képes pszichikai távolságot állítani azon „Én” közé, mely a fájdalmas történést átélte, és azon „Én” közé, mely jelenleg visszaemlékszik arra. A Megfigyelő semleges, és az ember szándékosan azonosulhat vele. Az a páciens, aki gyöngének, elégtelennek, határozatlannak és levertnek érzi magát, azonosulva egy időre ezzel a Megfigyelővel, képes új erőket, motivációkat és képességeket kifejleszteni, hogy intenzívebben vegyen részt egy pszichoterápiai összprogramban és hasznot húzzon abból. Íme, egy ilyen eset.

2. eset

Egy huszonhétéves elvált asszony két és fél hónappal korábban kórházba került, éspedig olyan állapot miatt, melyet eltérően hol mániás-depresszív pszichózisnak, hol depresszív pszichózisnak, hol pedig szkizofréniának diagnosztizáltak. Kemoterápiával odáig jutott, hogy képes volt pszichotikus tünetek nélkül résztvenni a csoport-pszichoterápiában. De még mindig szenvedett a depresszió, a szorongás, az élet iránti érdeklődés elvesztésének és az önbecsülés elvesztésének epizódjaitól. Több heti intenzív csoport-pszichoterápia sem hozta meg a tünetek enyhülését, és depresszióval és az önmegsemmisítés gondolataivak került ismét kórházba. A depresszív érzések mellett a koncentráció képességének elvesztése és gondolatainak száguldása okozta számára a fő problémát.
A figyelemtechnikát „koncentrációs gyakorlatként” mutatták be a páciensnek. Arra kérték, üljön nyugodtan, figyelje meg egy elektromos óra másodpercmutatóját, és koncentráljon egészen annak mozgására. Figyelmeztették, hogy gondosan figyeljen föl arra, ha koncentrációja elveszítette a mozgó másodpercmutatót, azonosítsa és nevezze meg azt, ami eltérítette őt. Gyorsan megállapította, hogy koncentrációját folyton megtörték gondolatai. Alaposabb odafigyelés után kiderült, hogy mindig ugyanazok a gondolatok cikáztak értelmében - bánata a múltja miatt, szerencsétlensége ex-férjével való viszonyában és sajnálkozása e helyzet miatt.
Utasították, hogy az ilyen gondolatokat címkézze egyszerűen „emlékek, emlékek”-kel. A megnevezési folyamat révén megtanulta, hogy csökkentse ezen emlékek részvételét a múlttal kapcsolatos depresszív gondolatok kialakításában, és azt is fölismerte, hogy nem csupán ilyen gondolatok voltak jelen szellemében; létezett egy (nőnemű) „Ő” is, aki képes volt gondolatokat megfigyelni és megnevezni. Megtanulta, hogy zavaró gondolatainak objektív Megfigyelőjével azonosuljon és ne e gondolatok depresszív gondolójával, és pszichikai bajai bizonyos enyhülését kezdte érezni.
Miután végiggondolta, arról számolt be a pácines, hogy e pszichoterapeutikus fáradozások következményeképp most világosabban látja korábbi betegségének miféleségét. Világossá vált számára, hogy teljesen elmerült a múltjával kapcsolatos gondolatokban és sajnálkozásban, és ezért kevéssé vett részt abban, ami a jelenben történt körülötte. Következésképpen elveszítette minden érdeklődését a jövő iránt is. Mivel a múltra gondolás rossz érzéseket, depressziót, sőt szorongást keltett benne, sok energiát fordított arra, hogy védekezzék ezekkel szemben és elhessegesse őket. Az volt az érzése, hogy betegsége idején minden energiáját arra pazarolta el, hogy a múltra gondoljon és egyidejűleg megálljt parancsoljon ezeknek a gondolatoknak. Így már nem maradt energiája életének formálására. A megnevezés figyelemtechnikája itt hatékony volt, mivel lehetővé tette a páciens számára, hogy felhagyjon azzal, hogy energiáját az emlékek elleni harcra pocsékolja.
Már néhány gyakorlási nap után arról számolt be a páciens, hogy koncentrációjának tartama jelentősen megnövekedett. E fokozódott koncentráció, a zavaró gondolatok sűrűségének és intenzitásának csökkenésétől kísérve, lehetővé tette számára, hogy ismét olvasson, értelmes beszélgetéseket folytasson anélkül, hogy - mint korábban - rögtön ismét elveszítené a fonalat, és több időt és energiát fordítson személyes megjelenésére, mely betegsége idején gondozatlan volt.
A könnyen alkalmazott szatipatthána-technikák annyiban is hasznosak voltak számára, hogy most képes volt megvizsgálni Megfigyelő-Önmaga természetét, mellyel időközben azonosult. Ez lehetővé tette számára, hogy kapcsolatba lépjen saját szellemének nyugodt és békés aspektusaival - a maga „középpontjával”, ahogyan ezt ebben az időben nevezte -, és ismét valami örömöt és élvezetet találjon az életben. Ezeket a dimenziókat hosszú hónapokon keresztül nélkülözte. A létrejött változások emberi kapcsolataiban is segítették. E megfigyelések után néhány héten belül elhatározhatta, hogy abbahagyja kezeltetését; azután másik városba költözött, ahol új életet akart kezdeni.

Ezeknek az „Én”-eknek mindegyike, beleértve a semleges „Megfigyelőt” is, természetesen folytonos agyi folyamatok  terméke. A buddhista pszichológia mindezeket az „Én”-eket kollektíven „Egónak” nevezi (ami nem tévesztendő össze Freud „Ego”-szóhasználatával). Ha a klinikai pácienseknél a figyelemmeditációt alkalmazzuk, ez nem azért történik, hogy a Megfigyelőt valami tartósként vagy „reálisként” alkalmazzuk. A Megfigyelőt csak eszközként használjuk, hogy a páciens mentális energiáinak egy részét a jelenben horgonyozzuk le, hogy időleges, pszichikailag stabil centrumot adjunk neki, amelyből kiindulva tevékenykedhetik, és olyan perspektívát teremtsünk számára, ahonnan objektíven megfigyelhető saját pszichikai funkcionálása.
Sok klinikai páciensnek, mindenekelőtt azoknak, akiket depresszívnek, szorongónak vagy neurotikusnak neveznénk, problémát okoz, hogy megfigyelje emócióit vagy kapcsolatban maradjon velük. A figyelemtechnikákkal végzett folytatólagos munka gyakran vezet eredményre ezeken a területeken, mivel az emóciók és emócionális állapotok a kontempláció tárgyává tehetők. Az emóciókat is meg lehet figyelni és meg lehet nevezni (harag, öröm, szorongás), és ha objektíven látjuk, akkor ismét a megfelelő helyre lehet helyezni őket egy egészségesebb pszichikai rendszeren belül.

3. eset

Egy csoportterápiai ülésen egy huszonkétéves, házas asszony, aki valami olyasmiben szenvedett, amit endogén depresszióként diagnosztizáltak, kifejezte bánatát ama képtelensége miatt, hogy „bármit is érezzen még”, ami az emóciók totális hiányára vonatkozott. Az egyetlen érzés, amit azonosítani tudott, a búskomorság és a depresszió érzése volt. Felszólították, hogy fokozatosan kerüljön egyre inkább érintkezésbe érzelmeivel, jobban tudatosítsa őket, és gondosan és pontosan nevezzen meg minden emóciót, amit érez, miközben nyugodtan ülve megfigyeli a lélegzését, vagy intézi normális hétköznapi teendőit.
A következő pár hét során megállapította, hogy mind gyakrabban a dühöt nevezte meg uralkodó emóciójaként, és lehetővé vált, hogy e düh forrását házastársi kapcsolatában azonosítsák. Aztán fokozatosan tudatosult benne, hogy érzelmeit sok hónapon át félreértelmezte és tévesen hitte azt, hogy depresziót él át, miközben ténylegesen a düh, az ellenségesség, az önmegalázás és a csalódottság erős elemei is jelen voltak. Azoknak az érzelmeknek e felismerése, melyeket pontatlanul depressziónek nevezett, megadta neki azt a szabadságot, hogy más érzelmeket is azonosítson. Hamarosan ismét érintkezésbe került az emberi emóciók teljes spektrumával. Depressziója eltűnt, s helyébe az önmagáról alkotott helyesebb kép és saját érzelmeinek nagyobb megértése lépett.

A pszichoterapeutikus környezeten belül hasonló módon tehetők a kontempláció tárgyává gondolatok, szándékok, sőt az a feladat is, amellyel az ember foglalkozik. Közben gyakran bele lehet látni azokba a pszichológiai folyamatokba, melyek a páciensnek segíthetnek abban, hogy pozitív irányban növekedjék.

4. eset

Egy huszonkilencéves, jámbor mormon nő, aki egy tanár felesége volt, otthon töltötte idejét két gyermekével. Házasságuk kezdetén ő is, férje is egyetemi hallgató volt, de ő hamarosan félbehagyta tanulmányait, hogy munkába álljon. Miután férje befejezte tanulmányait, abba a városba költöztek, ahol férjének állást kínáltak, ő maga pedig nem fejezte be tanulmányait. Háziasszony lett belőle, és férje mindennap munkába ment. Már néhány évi házasság után határozottan egészségtelen minta lépett föl a viszonyukban; a férj egyre inkább belevetette magát munkájába és egyre több időt töltött azzal. Állása és egyházi aktivitása kevés időt és energiát hagyott számára felesége és családja számára.
A feleség kezdett a „háziasszonyi szindróma” klasszikus tüneteiben szenvedni. Depresszívvé, ingerlékennyé és szorongóvá vált, és sem motivációja, sem energiája nem volt arra, hogy gyermekeivel vagy a házimunkával törődjék. Nem ment már ki, mert a házán kívül még jobban szorongott. Még egy teljes istentiszteletet sem volt képes végigülni a templomban, mivel szorongásszintje oly magasra hágott, hogy végül menekülnie kellett, amihez rendszerint kisebbik gyermekét használta mentségül. Otthon nem tudott önálló döntéseket hozni, nem akarta, hogy egyedül hagyják gyermekeivel, és szidta a férjét, ha az valamilyen okból elhagyta a házat. Napközben egyszerűen ott ült, anélkül hogy csak TV-t nézett vagy rádiót hallgatott volna, és képtelen volt arra, hogy eljusson olyan egyszerű tevékenységekre, mint a mosogatás.
Férje és anyja ösztökélésére végül pszichiáterhez került, aki egy kórház pszichiátriai osztályára utalta be, és szokása szerint a felvétel után rögtön csoportterápiára küldte. Az asszony kemoterápiában is részesült, és ezenkívül naponkint volt külön ülése az osztályos orvosokkal és az orvosával. A csoportban figyelemreméltóan intelligensnek, a beszédben jártasnak és másokkal szemben segítőkésznek bizonyult, de kezdetben semmi belátással nem rendelkezett saját életét illetően. Folyton panaszkodott és gyakran sírt, amikor a személyzettel és más páciensekkel érintkezett.
Néhány csoportülés után, melyeken képes volt problémáit úgy leírni, ahogyan látta őket, és egy vele és a férjével lezajlott magánülés után, melyen igen világossá vált a családi dinamika, a pszichoterapeuta elhatározta, hogy néhány figyelemtechnikát alkalmaz a terápiaprogram kiegészítéseképp. Ez kezdetben nehéznek bizonyult. Mindenfajta introspekcióval szemben védekezett, mivel az növelte szorongásszintjét. A terapeuta végül arra kérte, képzelje el, hogy ismét otthon van, a kórházba utalás előtt, és egész nap egyszerűen üldögél, ahogyan gyakran tette. Azután felszólította, nézze meg jól azokat a gondolatokat, melyek ekkor benne voltak, és próbálja meg közölni azokat vele. Jóllehet az asszonynak igen nehezére esett ez a feladat, idővel mégis világosan láthatóvá vált, hogy domináns mentális folyamata elképzelések létrehozása volt. Minden lehetséges fantáziát felhasznált arra, hogy megszabaduljon szorongásaitól és depressziójától, és sok energiát fordított erre a folyamatra.
Noha nem mozgósítottuk a Megfigyelőt a figyelemprocedúrák szokásos folytatásával, felfedeztük a páciens fő zavarótényezőjét. Azután rámutattunk arra, hogy energiáinak legnagyobb részét fantáziákra fordította, és ezt könnyen be tudta látni. Majd azt mondtuk neki, ezen kell dolgoznia, ha azt akarja, hogy problémái enyhüljenek. Ő ugyan azt várta, hogy valamilyen titokzatos pszichológiai procedúra majd elintézi ezt, ehelyett ténylegesen arra utasítottuk, hogy az intézet konyhájában teljes figyelemmel kalácsot süssön; s közben meg kellett kísérelnie, hogy minden részletet tökéletesen megfigyeljen, megállapítsa, ha fantáziálni kezdett, s aztán visszatérjen a feladatra történő teljes koncentrációra. Megtette ezt és megállapította, hogy képes energiái egy részét egy jelenbeli feladatra fordítani és megfigyelni, mikor zavarják meg a továbbra is fennálló fantáziák.
A légzésmegfigyelés helyett itt a kalácssütést vettetük be, hogy megmutassuk neki, hogyan tudja megpróbálni azt, hogy teljesen a jelen pillanatra koncentráljon, függetlenül attól, éppen mi történik. A páciens elkezdett keményen dolgozni ezen a feladaton, és lassacskán haladást ért el. Most volt a kezében eszköz arra, hogy megállapítsa, mikor lépnek föl a fantáziák, és észrevette, hogy ezek terjedelme és gyakorisága csökkent. Akaratlagosan vissza tudott térni a jelenbe, és megtanulta, hogy ezzel a szándékkal ismét oda tudott fordulni olyan dolgok felé, mint a főzés, a varrás, az olvasás és a zongorázás, melyeket egy idő óta elhanyagolt. Nagyon jól zongorázott a kezelőközpontban, és a zenét jó segédeszköznek érezte arra, hogy lehorgonyozzon a jelenben.
A csoportterápián a maga és a férje közti viszonyon dolgozott. Ez kiegészült családterápiai ülésekkel, melyeken a férje teljességében részt vett. Dolgozott továbbá az anyjához fűződő, szélsőségesen függő viszonyán is; anyja ugyanis folyton megmondta neki, hogy mi a dolga; függetlenségre és önbizalomra tett szert, és fokozatosan eltűntek szorongásai. A kórházból történt elbocsátása után még néhány hónapig folytatta a csoport- és családterápiát. Ez idő alatt, anélkül hogy félt volna templomba menni, elkezdett törődni háztartásával és gyermekeivel, és belekezdett ama aktivitásaiba, melyek érdekelték és növekedését előmozdították. Jóllehet a figyelemtechnikák nem jelentették az egyetlen alkalmazott pszichoterápiai eszközt, s talán azt sem, amely a leginkább segített, mégis kulcsnak bizonyultak ahhoz, hogy mozgásba hozzák őt és elősegítsék pozitív növekedését.

A technika alkalmazása a kliensekre

Az itt bemutatott kezdeményezéssel nem akarjuk mintegy guruvá tenni a pszichoterapeutát. Mégcsak nem is a legjobb terápiaként ajánljuk ahhoz, hogy a klienset meditáltassuk. A meditáció szót ritkán említjük a klienseknek. Amit ajánlunk, az a figyelemmeditáció bizonyos hasznos technikáinak alkalmazása kiválasztott kliensek kezelési programjára. A figyelemtréning nem funkcionál mindenkinél. Közvetlenül befelé nézni nagy erőfeszítést kíván, és minden pszichoterapeuta tudja, hogy sok kliens nem képes az effajta intenzív munkára, különösen azok, akik éppen most kezdik a terápiát. Amint korábban már mondtam, a figyelemtréning azoknál a klienseknél a legmegfelelőbb, akik intakt racionális komponenssel és kielégítő motivációval rendelkeznek ahhoz, hogy a kívánatos erőfeszítést vállalják. A technikák csak akkor sikeresek, ha ez a két tényező megvan.
Rövid idejű terápiák esetén rendszerint a légzésmegfigyelés technikái vagy ezek modifikációi a legmegfelelőbbek. A kliens és a terapeuta közötti, a nyert belátásokról folytatott beszélgetések jelentik a lényegi indikátort arra nézve, hatékonyak-e a technikák az adott kliens esetében. A figyelemtechnikák hosszútávú alkalmazása esetén először az alapvető légzésmegfigyelést és a zavarok megnevezését gyakoroltatjuk, mígnem a kliens uralja ezeket. Azután megfigyelheti hétköznapi aktivitásainak mentális folyamatait, és már nincs szüksége a légzésmegfigyelésre mint koncentrációs pontra. Emóciókat, gondolatokat és gondolati tartalmakat minden élethelyzetben meg lehet figyelni, mihelyt a „Megfigyelő” már gyakorlott a maga szerepében. Aztán közvetlenül arra koncentráljuk a tudatosságot, ami a jelenben történik, valamint a tudatot elérő külső és belső ingerek észlelésének és megválaszolásának mentális folyamataira. Úgy tűnik, akkor keletkezik belátás az észlelési folyamatba - ti. hogy miképpen fordítódnak le külső események belső realitássá -, ha a „meditáció” arra irányul, hogy a külső helyzetet világosan és objektíven a Megfigyelő-Önmagunk perspektívájából lássa, amely nem reagál sem emócionálisan, sem verbálisan, sem a viselkedésnek megfelelően, hanem egyszerűen szemlél. A Megfigyelő bizonyos szabványos problémahelyzetekben hirtelen felismerhet régi és tartós reakciómintákat. Ez szabaddá teszi a klienset arra, hogy akaratlagosan új és más módon reagáljon. Fellépésének pillanatában hirtelen felismeri az automatikus düh- vagy félelemreakciót egy bizonyos ingermintára - talán egy tekintélyi figurára vagy egy frusztráló helyzetre -, ha a jelen pillanat érkező ingerére koncentrál. Emellett értékes belátásokat nyerhet az a kliens, aki veszi a fáradságot a figylemtechnikák gyakorlására és finomítására. Szolgáljon illusztrációul egy egyszerű, nem klinikai példa:

Ha csúcsidőben autózom, egy másik kocsival történő, veszélyes majdnem-összeütközés jó helyzet lehet a figyelmes megfigyeléshez. Talán azért került sor majdnem összeütközésre, mert egy jelzőlámpa mondott csődöt, és nem a két sofőr valamelyike. A másik sofőr mégis engem hibáztat. A másik sofőr megállapítása olyan esemény, amely „rajtam” kivül fekszik. Ha figyelmes vagyok, észreveszem „én”, hogy „én” bizonyos módon érzékelem a történést, nevezetesen hogy a másik sofőr sportszerűtlen és igazságtalan. A történésnek ez az észlelése a válaszolás, az „én” álláspontom kifejezésének azonnali szándékához vezet. Meglehetős szabadsággal rendelkezem, amikor ezt a szándékot világosan fölismerem, mivel a cselekvés vagy nem-cselekvés sok lehetősége adott. Ha ellenben nem ismerem föl időben a szándékot és a belőle fakadó emóciókat, például a dühöt és a frusztrációt, akkor csak a helyzetre tudok reagálni, ahelyett hogy megélném a benne rejlő szabadságot. Ha látom létrejönni a szándékfolyamatot, akkor ez különböző reakciók választását teszi lehetővé: verbális akciót („Te is megsértettél engem, gazfickó!”), fizikai akciót (nekimegyek a kocsijának, hogy megleckéztessem), mind a verbális, mind a fizikai akció korai elvetését, bosszúálló gondolatokat a másik sofőrrel szemben; még a figyelem folytatását is megengedi - a jelenben funkcionálok, figyelmesen vezetek tovább és hagyom elmúlni azokat a negatív gondolatokat és emóciókat, melyeket az esemény váltott ki, ahelyett hogy tovább követném őket tudatomban, és emlékezetemben ismételten lejátszanám. Nincs jelentősége annak, hogy gondolatokat, szavakat, akciókat vagy ezek elvetését választom, amíg e választott viselkedésmódok azon a tudatsíkon zajlanak le, amelyen hirtelen meg tudom érteni és azt tudom mondani: „Ó igen, most látom, miért teszem mindig ezt és ezt.” Ezek olyan hétköznapi belátások, melyek a megnövekedett figyelemmel keletkeznek.

A figyelemtréning tehát teret nyithat az élet történései és az Egónak e történésekre adott reakciója között. Kezdjük magát az Egót látni és felismerni. Olykor akció közben látjuk az Ego alapvető mentális folyamatait. Lassan képessé válunk arra, hogy hatékonyabban és intelligensebben bánjunk minden életeseménnyel, amikor az jelentkezik. Ebben a fejlődési szakaszban kezd eltolódni és jelentéktelenebbé válni a Megfigyelő szerepe. Alkalomszerűen a jelen történéseibe való, teljesen tudatos belemerülésre kerül sor anélkül, hogy a Megfigyelő tudatosan felügyelne. A totális részvétel e szakaszában semmi energiát nem tartunk vissza arra, hogy a Megfigyelőt tudatosan dolgoztassuk, és semmi energiát nem fordítunk arra sem, hogy fantáziákba vagy emlékekbe meneküljünk; az ember megnövekedett hatékonysággal funkcionál. A totális részvétellel asszociált emóciók tisztábbak. Nem vizezik fel őket az önkéntelen fantáziákra és emlékekre adott reakciók, melyeket különben tipikusan belevetítünk a zajló helyzetekbe. Időlegesen elérjük a neurotikus belső mentális dialógus folytonos kommentárjai és eltérítései nélküli mentális egészség állapotát. A totális koncentráció az éppen előtünk álló feladatra irányul, legyen az mosogatás, egy véleménykülönbség feloldása a családban vagy utazás a munkába. Egy időre minden „Énünk” nyugalomba került, és az egész személy funkcionálhat minden intakt képességével.
A figyelemtréning célja tehát az, hogy közvetlenül dolgozzunk a tapasztalatok folyton továbbáramló folyamával; azt gyakoroljuk, hogy „tiszta figyelmünket” ezekre a történésekre irányítsuk, türelmet és együttérzést fejlesszünk ki önmagunkkal és másokkal szemben, és hatékonyan bánjunk a szellem neurotikus zavaraival. Ez természetesen meglehetősen igényes feladat. Sok kliens nehéznek, fájdalmasnak és felkavarónak tartja, hogy megfigyelje saját zavart és makacsul visszatérő mentális folyamatait. Egy felindult, depresszív vagy más módon zavart individuumból nem lesz mindjárt alkalmas jelölt az ilyen közvetlen terápiára, még akkor sem, ha később nagy hasznot húzhat ebből a kezdeményezésből.
A következő esettanulmány a figyelemtechnikák használatát demonstrálja egy hosszútávú terápiában részesülő asszonyon.

5. eset

Egy huszonhétéves házas nőt, aki két gyermek anyja, pszichiátere csoportterápiára utalt, éspedig növekvő depresszió miatt és amiatt, hogy képtelen volt megbirkózni családjával és az élet felelősségével. Intelligens, szép nő volt, aki az emberi kapcsolatokban hidegen és távolságtartóan viselkedett. Eljött néhányszor a csoportterápiára, és azonosította néhány problémáját a férjével kapcsolatban, aki sokat utazott, és üzleti ügyekben hetente négy-öt éjszakát házon kívül töltött. Az asszony gyanakodott, hogy megcsalja őt, és a férfi bevallotta, hogy néhány héttel korábban egy másik városban viszonya volt egy nővel.
Miután az asszony mintegy három hete járt csoportterápiára, az egyik reggel felindult telefonhívást kaptam a férjétől, aki közölte, hogy felesége megpróbálta altató túladagolásával eldobni az életét. A hívás időpontjában kómában feküdt a kórház intenzív osztályán. Míg arra vártunk, hogy visszanyerje tudatát, a férj elmesélte nekem, hogyan látja ő a családi problémákat, és úgy vélte, az öngyilkossági kísérlet feleségének csökkent önértékérzetének a következménye, melyet az váltott ki, hogy ő bevallotta hűtlenségét. Ezért bűntudata volt, és megfogadta, hogy feladja ezt az állását, és még aznap elkezdett újat keresni.
Amikor az asszony magához tért, megrémült, mivel öngyilkossági kísérlete nem sikerült, és azt ismételgette, hogy meg akar halni. Amikor azonban később tudomást szrzett arról, hogy viselkedése arra ösztönözte a férjét, hogy komolyan meggondolja a dolgot, hamarosan egyetértett azzal a szerződéssel, amelyben kötelezte magát, hogy több ilyen kísérletet nem tesz, és orvosa a pszichiátriai osztályra utalta. Ideiglenes, de nyilvánvalóan őszinte beleegyezése, hogy életben marad, nemigen tett lehetővé számára más választást, mint hogy megkísérli megoldani azokat a konfliktusokat, amelyek ebbe a helyzetbe hozták.
Ámbár még mindig képtelen volt arra, hogy a csoportterápián nyíltan kifejezze magát, sőt hamarosan vonakodott eljönni a csoportba, a magánüléseken készséges és alkalmas kliensnek bizonyult. Tehát a következőkben csak magánüléseken dolgoztunk vele. Mintegy két héten keresztül a kórházban a szokásos kemoterápiában részesült. Az egyik magánülésen végül elismerte, hogy a barátság, a melegség, sőt talán a szexuális vonzódás erős érzéseit tapasztalja egy idősebb asszony iránt, akit néhány hónappal korábban ismert meg. Ez az asszony extrovertált volt, művészi tevékenységet folytatott, és a kliens szemében mindazt jelentette, ami ő maga nem volt. Bűnösnek és abnormális hajlamúnak érezte magát e nem kívánatos érzések miatt. Kórházi kezelésének első napjaiban némi haladást értünk el és segíteni tudtunk neki, hogy elfogadja ezeket az érzéseket, megértse őket és dolgozzék velük.
Mielőtt elhagyta volna a kórházat, elkezdte a gondolatok és érzések megfigyelésének alapvető figyelemgyakorlatait. A gondolatok megfigyelésével nem voltak nehézségei, mivel folyton intellektualizált. Mégis azt állította, hogy semmiféle érzelmet nem tud azonosítani. A kórházból történt elbocsátása utáni néhány hétben azonban kezdett két érzelmet felismerni. Ez nem a légzésmegfigyelés alatt történt, hanem csak olyan helyzetekben, melyek napközben adódtak. Bizonyos időszakokban erős dühöt tudott azonosítani a férjével és a gyerekeivel szemben, és szorongást ismert fel bizonyos emberi viszonylatokban, mindenekelőtt akkor, ha ismeretlen férfiakkal találkozott össze új szociális környezetben. Keményen dolgozott a szociális félelmen, és hamarosan sokat veszített korábbi távolságtartásából, minthogy tudatosan próbált meg nyitottnak, figyelmesnek és befogadókésznek lenni a szociális találkozásokban. Ezen a ponton, amikor depressziója enyhült és problémáinak egy része megoldódott, elhatározta, hogy befejezi a terápiát. A barátnőjével szembeni, alig elfojtott homoszexuális vágyait még egyáltalán nem nézte meg ténylegesen.
Nagyjából egy évvel később jött el a rendelésemre, és azt mondta, könnyű visszesései vannak korábbi depressziójába és fél. Beszélgetve vele megtudtam, hog házassága ugyan javult kissé, mióta férje minden éjszaka otthon maradt, de még mindig minden más volt, csak tökéletes nem. Az idősebb nőhőz fűződő barátsága szexuális viszonnyá fejlődött, és emiatt ismét súlyos bűntudata volt.
Kifejezetten kérte, folytassuk a figyelemtréninget, melyet hónapokkal korábban kezdett meg. Ezúttal nem a légzésmegfigyeléssel dolgoztunk, hanem a normális életesemények, mindenekelőtt a stresszhelyzetek növekvő tudatosításával. Gyorsan haladt előre és megállapította, hogy szociális félelmei a hidegség és a csaknem-visszahúzódás jellegzetes reakcióit váltották ki belőle, melyek révén arrogánsan hatott másokra. Képes volt látni, mikor kezd működni ez a mechanizmus, és ezért képes volt abbahagyni a visszahúzódást. Kezdett a szociális helyzetekből bizonyos kilégülést meríteni, ami korábban nem volt lehetséges számára, és és kezdte jobban elfogadni szexuális kapcsolatainak biszexuális természetét. Noha ez elvonta energiái egy részét a házasságától, úgy tűnt, hogy mindkét viszonya több kielégülést nyújt neki.
Ez a nő most igen pozitíven viszonyul önmagához; megszűntek alkalmi depressziós rohamai, és egy év óta látszólag tünetmentes. Kórházi tartózkodása óta jól intézi otthoni dolgait, személy szerint sokkal elégedettebb, és kétéves egyetemi stúdium van mögötte, amit már korábban tervbe vett, amire azonban nem érezte képesnek magát. Máig nem tett további öngyilkossági kísérletet, és súlyos depressziója sem volt.

Ez az esettanulmány eléggé tipikus a figyelemtréning hosszútávú alkalmazására. Legtöbbünknél hónapokig, sőt évekig tart, amíg kinövünk a pszichikai nehézségekből. A növekedés biztosításához szükséges a technikák kitartó alkalmazása, és minden embernek a saját tempójában kell növekednie. A figyelemtréning csak akkor lehet a klienshez illő, ha a szükséges idő rendelkezésre áll, ha a terapeuta megfelelő útmutatást adhat és ha a kliens rendelkezik a problémák feldolgozásához szükséges motivációval és kitartással.

Implikációk a terapeuta számára

A figyelemmeditáció technikái különböző dolgokat tudnak nyújtani a pszichoterapeuta számára, ha a pszichoterápiában alkalmazza őket. Ez a kezdeményezés először is igen kliensközpontú; meghagyja a kliensnek azt a szabadságot és méltóságot, hogy a terapeuta vezetésével saját maga dolgozzék önmagán. Ez természetesen azért hatékony, mivel nem korlátozza a terápiát azokra az órákra, amikor a terapeuta és a kliens összejön. Azonkívül nem egy, a terapeuta által meghatározott séma szerint kondícionálja, irányítja vagy formálja a viselkedést. A terápia lefolyása inkább abban áll, hogy a kliens látja, felismeri és elfogadja saját mentális folyamatait, és aztán olyan új módokon teszi lehetővé azoknak az átformálását és növekedését, amelyek számára gyógyítóak. Amint a következő eset mutatja, mégsem általános gyógyszerről van szó.

6. eset

A szatipatthána-gyakorlatok kissé módosított sorozatát alkalmaztuk egy huszonhároméves férfi páciensre, aki vissza-visszatérő szélsőséges agresszivitás, verekedés és részegesség miatt került kórházba. A részegség alkalmilag az emlékezetkiesés vagy a félálomszerű állapotok rövid periódusaihoz vezetett. Ez a fiatal férfi, akinek felesége és kisgyermekei voltak, otthon rendkívül ingerlékeny és robbanékony volt, jelentéktelen okok miatt gyakran elvesztette önuralmát, fizikai erőszakot alkalmazott, vagy kirohant a házból és három napig elmaradt. A tipikus, ha nem is gyakran előforduló viselkedésminta abban állt, hogy barátaival elment néhány pohárra egy bárba, és aztán teljesen leitta magát. Ebben az állapotban többször lopott autót, kezdeményezett verekedést, sőt gyilkossággal is fenyegetőzött, de a következő napon ezekre rendszerint nem emlékezett. Ilyen törvényellenes cselekedetek után kétszer utalták kórházba.
A második alkalommal a pszichiátriai osztályra utalták be; melegszívűnek és együttműködőnek mutatkozott, de erős szorongásai támadtak, ha az orvosok arról akartak vele beszélgetni, miért van a klinikán. Amellett döntött, hogy alkoholistaként jellemzi önmagát. Néhány napos kemoterápia után pszichiátere csoportterápiára küldte. A következő néhány hétben olyan terápiaprogramban vett részt, amely a pszichiáter naponkénti rövid meglátogatásából, kemoterápiából, heti kétszeri csoportterápiából és heti egyszeri családterápiából állt a csoportterapeuta vezetésével; ezenkívül a páciens tetszése szerint tarthatott üléseket a pszichiátriai ápolószemélyzettel. Ezt a programot négy hétig klinikai bentlakással hajtották végre, majd további négy hétig ambuláns módon.
Az első csoport- és családterápiai üléseken számos házassági probléma vált felismerhetővé. Ezek alkották a családterápia gyújtópontját. A csoport-, ill. az egyéni terápia olyan személyes problémákat tárt föl, melyek a düh kifejezésére, az önmagáról alkotott képére, a nőkkel szembeni ellenségességére és más férfiakkal szembeni versengő magatartására vonatkoztak.
Mivel nem tűnt úgy, hogy ez a férfi fogékony lenne a szokásos figyelemmetódusra, egy módosított változatot próbáltunk ki. Jó kiindulópontnak tűnt az a hajlama, hogy tagadja dühét, majd explozív módon kifejezésre juttassa. Az egyik csoportülésen, amikor a téma éppen felvetődött, mellékesen megemlítettük: talán lehetséges, hogy meglehetős pontossággal megállapítsuk saját viselkedésünk okait. A fiatal férfi belement, és azt mondta, ő sok olyasmit csinál, amit bizonyára sosem fog megérteni. Azt javasoltuk neki, próbálja meg megfigyelni és megnevezni azokat az emóciókat, melyeket a legközelebbi néhány napon érez. Megtette, és arról számolt be, hogy a leggyakrabban félelmet (az emberektől, de olykor olyasmitől is, amit nem tud azonosítani) és pszichikai fájdalmat érez. Utasítottuk, hogy továbbra is figyelje meg és nevezze meg emócióit. Néhány hét múlva kezdte úgy látni, hogy bizonyos emberi kapcsolatokban düh támad benne. Ingerlékenységét is meg tudta élni, és meglátni, milyen események váltják ki. A legfontosabb azonban az volt, hogy fokozatosan tudatosult benne, hogy dühét nem juttatja kifejezésre és gyakran még csak észre sem veszi, amíg az le nem gyűri őt. Arra utasítottuk, hogy verbalizálja és juttassa kifejezésre dühét, ha megéli, és olyasvalaminek lássa, ami normális és amit minden ember érez. Felhagyott azzal, hogy az alkoholizmust tekintse problémájának, és úgy beszélt az alkoholmámorról mint további kísérletről dühe elrejtésére. Hamarosan még csak nem is említette az alkoholt.
Aztán további figyelemtechnikákat alkalmaztunk ennél a férfinél, különösképpen a gondolati kontemplációt, mely tudatosította benne inefficiens és helytelen önképét. Ez segített neki abban, hogy helyesbítse félreértéseit a férfi-nő viszonyt illetően. Nyolc heti ilyen kezelés után elfoglalt egy állást. Tíz hónappal később még mindig hatékonyan viselkedett otthon és a munkájában; nem esett vissza az ivásba, a verekedésbe és a félálomszerű állapotokba. Az itt alkalmazott figyelemtechnikák egy részét alkották a teljes terápiai programnak, mely hatékonynak bizonyult.
Ezen esettörténet első publikálása után néhány hónappal a férfi kezdett ismét kiszámíthatatlanul viselkedni. Családja és barátai kérése ellenére vonakodott segítséget keresni, és mind nagyobb problémákba esett, túlnyomórészt a családjával és a munkájában. Végül puskával kilőtt egy ház ablakán, és súlyosan megsebesített egy ismeretlen asszonyt; szemmel láthatóan a feleségét akarta eltalálni. Miközben ezeket írom, letartóztatásban van és a perére vár.

Ez az eset egyedi, de találó példája annak az embernek, aki a terápia befejezése után nem növekszik tovább, hanem lassanként ismét elveszíti azt, amit megnyert. Azok a pszichoterápiai nyereségek, melyek e technika alkalmazásával keletkeznek, idővel veszendőbe mehetnek, akárcsak a legtöbb más terápiaforma esetében, ha a kliens abbahagyja a figyelem gyakorlását, és nem növekszik tovább.
Rendszerint hiba, ha az ember előre megmondható és lineáris fejlődést vár el a terápiától olyan páciensek esetében, akik a figyelemtechnikákat alkalmazzák, amint ezt a következő esettörténet mutatja.

7. eset

Egy huszonegyéves asszony mind gyakrabbá váló szorongásos rohamai miatt keresett segítséget. Jóllehet ezek a rohamok bármikor rátörhettek, különösen olyan helyeken jött zavarba, ahol sok ember volt együtt, például egy osztályteremben. Esetét bonyolította az, hogy korábban már két pszichoterapeuta kezelte sikertelenül. Az egyikük nyilvánvalóan deszenzibilizáló intézkedésekkel kísérletezett, és az emberi együttlétekkel szembeni fóbikus reakcióként kezelte az esetet; a másik csak tanácsadóként szolgált, aki megbeszélte az asszonnyal annak problémáit. Egyikük sem tudta enyhíteni a tüneteket, és az asszony mindkét esetben néhány hónap múltán abbahagyta a terápiát.
Néhány előkészítő ülés után elhatároztuk, hogy figyelemtechnikákkal próbálkozunk. Megmutattuk neki a légzésmegfigyelés, valamint a zavarok megfigyelésének és megnevezésének alapvető technikáit. Aztán a legtöbb ülést azzal töltöttük el, hogy megbeszéltük a figyelemgyakorlatokkal szerzett tapasztalatait. Miután elég jól fel tudta ismerni és meg tudta nevezni a légzésmegfigyelés zavarait, és a Megfigyelő gyakorlottá vált, elkezdett az emóciók megfigyelésével dolgozni. Arról számolt be, hogy ha nyugodtan ül, és megfigyeli a megszakadásokat és az emóciókat, akkor ismeretlen forrásból szorongás tör fel benne, ezt pánik követi, s aztán harcolnia kell a szorongás ellen - megfigyelése tehát minden alkalommal véget ért, amikor elfogta a szorongás. Lassanként tudatosult benne, hogy a Megfigyelő képes látni a szorongást anélkül, hogy átélné, és olykor sikerült némi távolságot teremtenie a szorongást átélő „Én” és a Megfigyelő között.
Közös üléseinken hirtelenül váratlan haladás jelentkezett, melyet szemmel láthatóan a figyelemtréning eredményezett. Az eset egy időre csaknem klasszikusan pszichoanalitikussá vált; megbeszéléseink egészen addig a pontig mentek vissza időben, ahol egy nála idősebb, agresszív fiúhoz fűződő szexuális tapasztalatát mondta el, melyet tizenkétéves korában élt át. Ezt a szinte katartikus ülést továbbiak követték, melyeken szexuális promiszkuitásának hosszú időszakáról beszélt. A terápia e pontján kezdtek csökkenni az emberi együttlétek okozta szorongásos rohamai, és már fel tudott keresni olyan helyeket, melyek korábban szorongással töltötték el. Azután igen részletesen egy régen elfojtott esetről számolt be, melyet mellékesen említett első üléseink egyikén. Amikor kilenc vagy tízéves volt, az apja megpróbálta elcsábítani őt, legalábbis ő így fogta fel a dolgot. Tájékoztatta anyját az esetről, és ez problémákat vetett fel a családban; szüleinek kapcsolata miatt nagy bűntudata volt. Most mindez napvilágra került, csakúgy mint ellenségessége a férfiakkal szemben. Egész későbbi élete akörül forgott, hogy szexualitásával megjutalmazza, megbüntesse és ellenőrizze a férfiakat; végre kezdte fölismerni ezeket a fontos tényeket.
Ebben az időben ritkábbá váltak szorongásos rohamai, és mindenekelőtt kevésbé rémítővé, mivel képes volt inkább a Megfigyelő szemszögéből megélni őket. A rohamok többnyire csak akkor léptek föl, ha egyedül volt, és most inkább érezte magát abban a helyzetben, hogy meg tud birkózni velük. Terápiája végül akkor fejeződött be, amikor férjével egy másik városba költözött, ahol szemmel láthatóan egy másik terapeutával folytatta a munkát.

A pszichoterápiai figyelemtechnika kompatibilisnek bizonyult a kemoterápiával, a szomatoterápiával és különböző más pszichoterápiákkal. Ha megfelelően alkalmazzák, értékes és szükséges belátásokat hozhat a legtöbb kliens esetében; olyan belátásokat, melyek a terápia további menete során diszkussziók révén elmélyíthetők és kibővíthetők.
Annak a klinikusnak azonban, aki azt tervezi, hogy ezt a módszert alkalmazza, először személyes jártasságra kell szert tennie e technikákban. Személyesen kell verifikálnia a potenciálisan rendelkezésre álló belátásokat, gyakorolván ezeket a technikákat, mielőtt pácienseire alkalmazná.
Úgy tűnik, az ember sosem éri el a totális pszichikai stabilitást. Folyton változnunk kell, miközben idősödünk és új tapasztalatokra teszünk szert. A figyelemtréning segíthet a klienseknek abban, hogy jóval a terápia befejezése után is sikeresen alkalmazkodjanak.

PATRICIA.DOC

Patricia Carrington

A MEDITÁCIÓ MODERN FORMÁI

Ilyen vagy olyan formában, de az emberiség egész áthagyományozott története idején létezett a meditáció. Úgy tűnik, az embernek abban az előszeretetében gyökerezik, hogy periodikusan visszahúzódjék a külvilág nyomása és gondjai elől, s befelé forduljon, hogy megtapasztalja azt, amit én „meditatív hangulatnak” nevezek. Ezt a hangulatot valami álmodó, ösztönző tudatállapot jellemzi, gyakran szokatlan nyitottsággal olyan tapasztalatok iránt, melyeket elhomályosít az aktív, célirányos tudatosság; s része ennek a hangulatnak a saját belső ritmusunkkal és az univerzum nagyobb ritmusával való harmónia érzése is. Alkalmilag mindegyikünk megélte már ezt a meditatív hangulatot - talán akkor, amikor közel voltunk a természethez, talán akkor, amikor közvetlenül az elalvás előtt a sötétben feküdtünk, talán valamelyik más pillanatban, amikor a nyugalom és a belső csend érzése töltött el minket.
Egyeseknek szerencséjük van ezt a belső csendet oly gyakran megélni, hogy az mély hatást gyakorol az életükre, és periodikusan visszaviszi őket belső középpontjukhoz, mint egy pszichológiai giroszkóp, mely helyreállítja az egyensúlyt. Az ő esetükben a túl sok kifelé koncentráló ingerre automatikusan olyan periódus következik, amelyben, úgy tűnik, üresen fut a motor, miközben visszanyerik az egyensúlyt belső és külső Önmaguk között, az aktivitás tapasztalata és a létezés tapasztalata között. Az ilyen embereknek talán nincs szükségük formális meditációra ahhoz, hogy fenntartsák az optimális alkalmazkodást az élethez, jóllehet esetleg amellett döntenek, hogy valamilyen formában gyakorolják a meditációt mint a spirituális fejlődés eszközét. Mindazonáltal az utóbb említett alkalmazás kívül fekszik a jelenlegi diszkusszió hatósugarán; ez ugyanis elsősorban mint terapeutikus és önfejlesztő stratégiával fog foglalkozni a meditációval.
A modern ipari társadalmakban élő emberek többsége - akiknek élettempóját inkább gazdasági megfontolások határozzák meg, mint az emberi élet ritmusa vagy természetesen növekvő dolgok - szűkölködik spontánul fellépő, nyugodt belső térben, ahová az egyén visszahúzódhatna felüdülni. Népességünk bizonyos része számára egykor a formális imádság szolgálta ezt a célt, de manapság az imádság meglehetősen kiment a divatból; csak kevés ember engedheti meg magának, hogy megszakítsa munkanapját, és bemenjen egy templomba csöndes kontemplációra. Éppígy nem lehetséges legtöbbünk számára, hogy munkaidejében sétáljon egyet, vagy az eső szelíd csobogására füleljen és megnyugodjék. Sőt sokan közülünk a televízió ingerbombázásának teszik ki magukat szabad idejükben.
A rohanás és a szüntelen stimulálás e kontextusában feladatról feladatra sietünk, és közben szinte sosincs időnk érezni saját Önmagunkat és megállapítani az alapvető axiómát: „Létezem.” Ezért aligha meglepő, hogy bizonytalan és stresszkeltő környezetünk által kiváltott konfliktusaink gyakran megoldatlanok maradnak, és kihatásaik az emberi organizmusra összegződhetnek, mígnem pszichoszómatikus megbetegedésekre és más pszichikai zavarokra kerül sor. Noha a szerencsésebbek közülünk nem betegszenek meg ilyen konfliktusok miatt, feltehetően az értelmetlenség érzése vagy az életünkkel kapcsolatos rossz érzés tölt el minket, hiszen elveszítettük a kapcsolatot létünk magvával.
Társadalmunk e vákuumjában szerezték meg népszerűségüket az új meditatív technikák. A meditáció kereskedelmileg beszerezhető formáinak, mint például a transzcendentális meditációnak (TM) széles körű használata kétségtelenül a nyugati embernek a meditatív hangulat iránti éhségét tükrözi vissza. Mivel a mi társadalmunkban manapság nem merítenek máshonnan regenerációt az emberek, ezért fordulnak gyakran a formális meditációhoz.
Ebben a munkában a meditáció néhány új, leegyszerűsített nyugati formájának a pszichotereápiai folyamatra vonatkozó implikációit fogom megvizsgálni.

Meditáció és személyiség

Klinikai pszichológusi praxisomban 1973 óta alkalmazom a meditációt mint a pszichoterápia kiegészítőjét. Az utóbbi négy évben olyan meditációs formát fejlesztettem ki és tanítottam, mely sajátosan a pszichoterápia pácienseinek való: a klinikailag sztenderdizált meditációt (Clinically Standardized Meditation, CSM). Ezért tudtam első kézből átfogó tapasztalatokat gyűjteni olyan pszichoterápiai páciensekről, akik tanultak meditálni. Ezenkívül abban a helyzetben voltam, hogy összehordjam azon kollégák számos klinikai beszámolóját, akik szintén alkalmazzák a meditációt a pszichoterápiával összekapcsolva. Így a meditáció terapeutikus hatékonyságával kapcsolatos klinikai adatok terjedelmes és harmónikus épülete jött létre. Íme, a leggyakrabban tetten érhető terapeutikus hatások összefoglalása:
Úgy tűnik, a legtöbb embert befolyásolja a meditáció, mind közvetlen értelemben, mind a karakterjegyek hosszútávú megváltozásának értelmében. A személyiségre gyakorolt közvetlen hatás természetesen nem meglepetés; várható, hogy a mély feloldódás pillanatnyilag csökkenti a stresszt. A karakterjegyek megváltozása ellenben első pillantásra nehezebben érthető. Ha azonban a gyakorlójára vonatkozó jelentőségének fényében nézzük a meditációt, akkor világos, hogy rendszeres gyakorlásának tekintélyes befolyása lehet a személyiségre.
Az, aki a népszerű meditációs formák valamelyikét gyakorolja - a transzcendentális meditációt (TM), Benson lazítóreakcióját vagy éppen a klinikalilag sztenderdizált meditációt (CSM) -, az rendszerint naponta kétszer mintegy húsz percet tölt meditációval; ehhez jön még a meditációk lecsengésének néhány perce. Ezáltal a naponta meditációban töltött idő megközelíti az ötvenperces pszichoanalitikus óra idejét. Mivel a meditáló hetente hétszer tölti ezt az időt meditációs gyakorlattal, világos, hogy a meditáció idővel tényleg személyiségváltozást eredményezhet.
Mind klinikai, mind kutatási adatok kézenfekvővé teszik azt a feltételezést, hogy a rendszeresen meditáló emberek nagy részénél ténylegesen sor kerül személyiségváltozásra. A következőkben a legfeltűnőbb változásokat írom le, melyeket meditációban iskolázott és CSM-gyakorló pácienseken figyeltem meg, s melyekről kollégáimmal együtt naplót vezettem.

Stresszredukció

Gyakran megfigyelhető az általános feszültség meredek, meglehetősen drasztikus visszaesése, amikor emberek elkezdik gyakorolni a meditációt. Ez a hatás többféle módon válhatik láthatóvá: a nyílt szorongás világosan felismerhető csökkenése; nem megfelelő ijedtségreakciók eltűnése; a frusztráció megnövekedett tolerálása; az olyan pszichoszómatikus állapotok javulása, mint a feszültségből eredő fejfájás, az asztma és a magas vérnyomás; jobb alvás; pszichotrop gyógyszerek iránti csökkenő igény vagy más, stresszhez kötődő állapotok javulása.

Energiafokozódás

Egyes személyek az energia terapeutikusan hasznos növekedését élik meg a meditáció megkezdése után. Ez különféleképpen nyilvánulhat meg: a napközbeni alvás iránti csökkenő igény, megnövekedett fizikai kitartás, nagyobb produktivitás a munkában, megerősödött gondolatáramlás, művészi vagy írói „blokkolások” feloldódása és addig nem sejtett kreatív potenciálok felszabadulása. Az olyan páciensek esetében, akik pszichoterápiának vetik alá magukat, ez az energiafelszabadulás gyakran abban a nagyobb könnyedségben tükröződik, amellyel a páciens képes szabadon asszociálni vagy innovatív problémamegoldást elérni.
A meditációra adott legmeghökkentőbb reakciók egyike, amit valaha is láttam, az egyik lánytanítványommal kapcsolatos a Princeton Egyetemen; ez a ragyogó diáklány gátolt volt ama képességében, hogy megírjon egy részéről elkészítendő, döntően fontos munkát; végigcsinált a munka szempontjából szükséges minden vizsgálatot; de a diáktanácsadási központban megtartott számos pszichoterápiai ülés sem volt képes feloldani azt az emócionális zárat, mely megakadályozta abban, hogy elkészítse ezt a munkát. Ezenkívül éjszaka nem tudott aludni. Amikor meditációt javasoltam neki, alig volt reményem arra, hogy megfogadja javaslatomat. Meglepetésemre mégis megtette. A meditáció megtanulása után két héttel átnyújtotta nekem a kész munkát, és azt mondta, a meditáció felszabadította ötleteinek áramlását, és lehetővé tette, hogy gondolatai „a papírra ömöljenek”. Az elkészült munka kiváló volt; a diáklány általános egészségi állapota javult, és álmatlansága eltűnt. Változása figyelemreméltó volt, és a legmagasabb kitüntetéssel tette le záróvizsgáját, mivel immár képes volt arra, hogy teljes potenciálját megvalósítsa.

Az önvádaskodás csökkenése

A rendszeres meditáció egyik gyakori mellékhatása abban áll, hogy a meditálóknak csökken a hajlamuk arra, hogy önmagukat vádolják, jobban kijönnek önmagukkal és toleránsabbakká válnak saját hibáikkal és hiányosságaikkal szemben. Ez természetesen előnyös a pszichoterápiában, mivel megengedi a páciensnek, hogy korábban elfogadhatatlan anyagokat nyíltabbá tegyen és elfogulatlanabbul foglalkozzék velük. Az önvádaskodás e csökkenésével kéz a kézben járónak állapítottam meg a paranoid tendenciák fogyását bizonyos meditáló pácienseknél, és a spontaneitás és a nyitottság általános növekedését sokaknál.

Hangulati stabilizálódás

Azok a meditáló páciensek, akik enyhe krónikus depresszióban vagy reaktív depresszióban szenvednek, a meditáció felvétele után gyakran élik meg hangulatuk földerülését és stabilizálódását. Kitartóbbakká és optimistábbakká válnak, és készségesebben tanúsítanak teljes és energikus elkötelezettséget a pszichoterápiai munka mellett. Azonban az akut depresszív reakciójú páciensek tetszését nem nyeri el annyira a meditáció. Megállapítottam, hogy ezek a páciensek gyakran abbahagyják a meditáció gyakorlását, még akkor is, ha az egyértelműen földerítette hangulatukat. A meditációtól menekülés e tendenciája talán arra az általános apátiára vezethető vissza, melyet ezek a páciensek tipikusan mutatnak, vagy arra a komplex szerepre, melyet a depresszív tünetek játszanak a pszichikai háztartásban, és a páciens erős tudattalan ellenállását tükrözik arra nézve, hogy föladjon egy rosszul alkalmazott mintát.

Egy depresszív női páciensnek a meditáció pszichoterápiai hatásaival szembeni ellenállására érdekes példa volt annak a harmincas éveiben járó asszonynak az esete, akit súlyos depresszió és házastársi viszonyában való kényszeres határozatlanság miatt küldtek hozzám. Ez a páciens keveset közölt a terapeutikus ülések során, és megpróbált engem az ő problémáinak megoldására kényszeríteni, miközben egyidejűleg ellenállt minden, számára tett konstruktív javaslatnak.
Mivel nem tudtam áttörni ezt a terápiai szélcsendet, végül azt javasoltam neki, tanulja meg a meditációt, mert azt reméltem, ez a technika aktívabb viselkedésre cserélhetné rezignált beállítottságát, és képessé tehetné arra, hogy ismét konstruktívan küzdjön. Meglepetésemre beleegyezett a meditáció megtanulásába, és megállapította, hogy ez a gyakorlat határozottan pozitív befolyással van rá. Hangulata földerült, kényszeres sírórohamai megszűntek, és kezdett értelmes döntéseket hozni. Arról is beszámolt, hogy energiával töltöttebbnek érzi magát, és aktívabbá vált, és megállapította, hogy a meditáció révén „sokkal jobban” érzi magát. Ez a nyár közepén volt; röviddel ezután mindketten szabadságra mentünk.
Nyaralása idején a páciens teljesen abbahagyta a meditálást. Később azt mondta nekem, hogy „dühös lett” a meditációra, mivel azt az érzést keltette benne, hogy „megbirkózik” a helyzetével és olyan nyugodt, hogy már nem tud sírni vagy szenvedést okozni magának. Mivel az volt az érzése, hogy sírnia és önmagát vádolnia kell, abbahagyta a meditációt, és így ismét felölthette kétségbeesését, sírását és az önmaga iránti részvétet. Ahogy ő maga fejezte ki: „Visszanyertem saját érzéseimet.”

Több tényező magyarázhatja ezt a negatív reakciót. A szabadság ideje természetesen azt kívánta, hogy függetlenebbé legyen. E kikényszerített fügetlenség miatti haragot áttolhatta a meditációra, hiszen ez olyan aktivitás volt, melyet én javasoltam, a terapeutája, akitől függeni akart. Úgy tűnik, általános hajlama, hogy minden új aktivitást a rabszolgaság egyik formájává tegyen, a meditációt is új megterheléssé és kötelességgé tette számára. A talán legfontosabb tényező azonban az volt, hogy a meditáció azzal fenyegetett, megfosztja ezt az asszonyt a „tehetetlen lény” szerepétől, akinek nyomorúságát tudattalanul eszközként használta arra, hogy másokat ellenőrizzen, beleértve a férjét, barátait és terapeutáját is. A meditáció ténylegesen túl jól működött; valódi beállítottságváltozást segített elő, amelyre a páciens emócionálisan nem volt fölkészülve.
Hasonlóképpen Glueck is megjegyezte, hogy bizonyos páciensek képtelennek tűnnek azoknak az örömteli érzéseknek az elfogadására, melyek a meditációból forrásoznak, és inkább abbahagyják a meditációt, mint hogy megmérkőzzenek a bűnösség azon érzéseivel, melyeket az öröm kelthet (1973a). Ilyen esetekben hasznos lehet a meditációt közvetlenül a pszichoterápiai ülés előtt vagy alatt végrehajtani, hogy az örömérzésre adott esetleges bűnösségi reakciókat rögtön föl lehessen dolgozni.

Az affektusok jobb rendelkezésre állósága

Azok a páciensek, akik elkezdtek meditálni, gyakran számolnak be arról, hogy most az öröm, a szomorúság, a düh, a harag vagy más, korábban elfojtott emóciók erős érzését élik meg. Ez az emócionális felszabadulás fölléphet a pszichoiterápiai ülésen vagy azon kívül.
Mivel a meditáció megkönnyíti az emóciók kifejezését, hasznosnak találom, ha bizonyos pácienseket arra kérünk, hogy közvetlenül pszichoterápiai ülésük előtt meditáljanak. Ha az éppen zajló ülés leblokkol, és ezért a páciens nem tud valóságosan és értelmesen bánni a problémákkal, akkor gyakran meditálok vele együtt mintegy tíz percet. Megállapítottam, hogy ez mindig hasznos, és jó néhány kollégám igazolta megállapításomat. Valahányszor meditáltam a páciensemmel, a folytatásban kiváló volt a beszélgetésünk, és a páciens többnyire feloldódott, elgondolkodóvá vált és érintkezésbe került saját érzéseivel.
Amint Glueck megjegyezte, úgy tűnik, a meditáció révén alacsonyabbá vált szorongásszint „azt is megkönnyíti, hogy korábban elfojtott, szorongással megterhelt anyagok is bekerüljenek a tudatba” (Glueck, 1973b). Én még néhány drámai esetet is megéltem, melyekben a meditációs ülés tárt föl elfojtott traumatikus emlékeket. Egy asszony például ismét vissztalált ahhoz az elfojtott emlékéhez, hogy megvert gyerek volt, akivel az anyja kegyetlenül elbánt. Ebben az asszonyban a meditációs ülések során merültek föl először világos emlékek erre a súlyos gyerekkori stresszre vonatkozóan. Ezeket az emlékeket aztán feldolgoztuk a pszichoterápiában, s végül integráltuk a páciens tudatos életébe. Erre kifejezett változás következett be a gyógyulás irányába.
Ez az eset megvilágít egy olyan jelenséget, melyet ismételten megfigyeltem - nevezetesen hogy a pszichoterápia és a meditáció kombinált alkalmazása gyakran hatékonyabb, mint a kettő bármelyike külön-külön.
Ha az említett páciens az adott időben nem állt volna pszichoterápiai kezelés alatt, talán igen hamar abbahagyta volna a meditációt. Pszichoterápia nélkül túlságosan fájdalmas lett volna számára az a szorongás, amit az okozott neki, hogy a meditációban meg kellett birkóznia Önmaga eddig fel nem ismert és potenciálisan fenyegető aspektusaival.

A feszültségoldás mellékhatásai

Az affektus felszabadulása a meditációban része a meditáció általános stresszenyhítő komponensének. Meg kell értenünk ezt a komponenst, ha hatékonyan akarjuk alkalmazni a meditációt a pszichoterápia kiegészítéseként. Különösen a meditálásban kezdő ember mutathat hajlamot időleges fiziológiai és/vagy pszichológiai tünetekre a meditáció alatt vagy után. Ezeknek a megjelenése rendszerint hasznos a terápia szempontjából - s szemmel láthatóan a mélyen ülő, nonverbális feszültségrendszerek feloldódása okozza.
A feszültség túl gyors feloldása (ellentétben valódi csökkenésével) a meditáció alatt vagy után nehézségeket vagy rossz érzést támaszthat a kezdő meditálóban; talán visszariad a meditációtól vagy teljesen abbahagyja a gyakorlást. Megállapítottam, hogy a meditáció idejének és a technika más részleteinek gondos hozzáalkalmazása rendszerint kiküszöböli a feszültségoldás minden komoly problémáját. Ezért a meditáció egybehangolása az individuális igényekkel lényeges a klinikailag sztenderdizált meditáció tanítására nézve (Carrington, 1977).

Megerősödött identitásérzés

Van a meditációnak egy további hatása, mely ugyan szélsőségesen szubtilis, de mélyenszántó a pszichoterápiai kezelés alatt álló emberre gyakorolt hatását tekintve. Sok ember, miután meditálni kezdett, elkülönített identitása érzésének megerősödését éli meg. Különösen világos ez olyan pácienseknél, akik eleinte saját identitásuknak csak gyönge érzésével rendelkeznek. Az ilyen emberek esetében az új és meggyőző önérzet megtapasztalása a meditációs ülések idején az öntudat új bázisát teremtheti meg a meditáción kívül is, s a pszichoterapeuta erre produktívan építhet.
Arkhimédesz, az ókori matematikus és fizikus állítólag azt mondta egyszer: „Adj nekem egy szilárd pontot, és kifordítom sarkaiból a Földet!” Úgy tűnik, valami hasonló érvényes itt is. A páciens gyakran képtelen előrehaladni a pszichoterápiában, mivel szemmel láthatóan hiányzik neki alapvető Önmaga, amelyből kiindulva létrehozható lenne a terapeutikus változás; még a személyes problémák világos belátása is úgy hathat, mintha futóhomokra építenék. Ilyen esetekben a meditáció gyakran fontos hozzájárulást nyújthat azzal, hogy előmozdítja Önmagunk definiálhatatlan, meggyőző, nonverbális megtapasztalását, azt a tapasztalást, mely rendszeresen, napról napra megismétlődik.
Saját identitásuk ezen új megélése alapján a pszichoterápia meditáló páciensei gyakran beszámolnak arról, hogy tudatosabbá vált bennük saját véleményük, nem tudják őket olyan könnyen befolyásolni mások, mint korábban, és gyorsabban és könnyebben hoznak döntéseket. Esetleg jobban is érzik magukat abban a helyzetben, hogy érzik saját igényeiket. Nyíltabbak és jobb kiállásúak, és hatékonyabban tudnak fellépni saját jogaik védelmében.
Bizonyos pácienseknél nehézségeket okozhatnak az ilyen változások. Az a személy, aki nincs rá fölkészülve, hogy asszimilálja azt a függetlenséget és önállítást, melyet a neditáció hoz létre, gyakran szívesebben abbahagyja az egész praxist, mintsem elszenvedné az önkép-krízist. Ez a nehézség különösen valószínű akkor, ha a páciens hosszú időn át kapaszkodott egy önkioltó szerepbe, és ez a szerep fontos része volt pszichopatológiája egészének. Ilyen reakciót illusztrál a következő eset:

Egy középkorú női páciensemet meditációra utaltam, mivel krónikus, feszültségből fakadó fejfájása kitartóan ellenállt a kezelésnek, noha más pszichoszómatikus tünetek, mint például gyomorfekélye és colitisze javult a pszichoterápia során, és pozitív változtatásokat vett tervbe életében. A meditáció megkezdése után fejfájása kb. egy héten át rosszabbodott (az átmeneti tünetakceleráció nem szokatlan a meditációs gyakorlat megkezdése után), aztán hirtelen eltűnt. Hosszú évek óta először szabadult meg ez a páciens hónapokra a fejfájástól.
E hónapok során azonban személyiségváltozásokat vett észre, melyeket a meditációnak tulajdonított, és ezek zavarták. Korábban önfeláldozó ember volt, és mártírszerepet játszott a gyerekeivel, a szüleivel és a férjével szemben; most fokozottan tudatosultak benne jogai, és ösztönzést érzett arra, hogy helytálljon környezetével szemben, éspedig néha oly hevesen, hogy ez nyugtalanította. Jóllehet ezzel az új önállítással szemlátomást sikereket ért el (fiatalkorú lányai kezdték barátságosabban kezelni, és sokkal kevesebb becsmérlő megjegyzést tettek), nekem arról panaszkodott, hogy a meditáció „förtelmes személlyé” teszi őt.
Páciensem azt is megállapította, hogy már nem kellett kényszeresen beszélnie; olyan változás volt ez, melyet mások üdvözöltek, őt azonban zavarta, mivel most érezhette azt a szociálisan kellemetlen érzést, mely kényszeres fecsegése mögött rejtőzött. Képtelen lévén asszimilálni ezeket a személyiségváltozásokat, hamarosan abbahagyta a meditációt, jóllehet erre visszatértek fejfájásai.
Pszichoterápiájában először önkioltási igényének eredetét kellett meglelnünk, mielőtt mérlegelhette volna a meditációs gyakorlat folytatását. Eközben felfedeztük, hogy nehézségei nagy részének gyökere egyik nővérével való konkurenciája volt. Ezt a nővérét a szülők „szentnek” tekintették, míg páciensem nehéz, idegesítő gyereknek számított. Gyerekkorában kétségbesetten szenvedett ettől a helyzettől, de serdülőkorában kifejlesztette a „megoldást” - még „szentebb” lett, mint magasztalt nővére, noha ez gyakran járt együtt saját vágyainak és mások iránti igényeinek totális feláldozásával. Később egy meditációs ülés egyszerű öröme is önmaga elkapatásának tűnt páciensem számára, ami nem illett egy ilyen „önfeláldozó” személy karakteréhez.
E problémák pszichoterápiai feldolgozása után páciensem beleegyezett abba, hogy folytassa a naponkénti meditációt. De hamarosan ismét megállapítottuk, hogy a meditatív folyamat ismét önállításra ösztönözte, éspedig olyan sebességgel, melyet még nem tudott kezelni. Ezért azt javasoltam neki, hogy heti egy alkalomra korlátozza a meditációt. Mindig a pszichoterápiai ülés előtt meditáljon, és aztán együtt fogok meditálni vele, és ezáltal hallgatólagosan támogatni fogom jogát a függetlenségre és önállításra. Ezek a heti közös meditációs ülések rendkívül produktívnak bizonyultak. Velem végrehajtott meditációit „nagyon üdítőnek”, kellemesnek és konstruktívnak minősítette. Minthogy a következő terápiai ülésen minden alkalommal megbeszéltük a meditációra adott emócionális reakcióit, nem halmozódhatott föl benne bűntudat az önállítása miatt. Ily módon fejfájásai ismét eltűntek, és kezdett olyan személyiségváltozásokat megélni, melyek tipikusak a naponta meditálókra, például korábban szegényes fantáziaéletének világos gazdagodását. Ám ismételten megállapította, hogy ez a hetenkénti meditációs ülés minden, amit a meditációból „ki tud bírni” anélkül, hogy „levertnek” érezné magát. Úgy tűnt, ezzel a mértékletes adagolással abban a helyzetben volt, hogy asszimilálni tudja önmagáról alkotott konceptusának azon változásait, melyeket a meditáció eredményezett, s a terapeuta és a páciens közti viszonyt arra használtuk a közös meditációs üléseken, hogy növeljük a meditáció hatékonyságát.

Ez az eset világosan mutatja, hogy ha nem kezeljük sikeresen azt a fenyegetést, melyet az individuációnak a meditációból keletkező növekvő érzése jelent, akkor a páciensek gyakran szívesebben abbahagyják a meditációt, mint hogy megéljék az általa teremtett akut konfliktust.

Anti-addiktív effektusok

Több nagyszabású tanulmány mutatta ki (Winquist, 1969; Benson és Wallace, 1971; Shafii, Lavely és Jaffe, 1974), hogy azok az emberek, akik hosszú időn keresztül meditáltak már (rendszerint egy vagy több éven át), egyértelműn kevésbé élnek olyan nem orvosilag rendelt drogokkal, mint a marihuana, amfetaminok, barbiturátok, és olyan pszichedelikus anyagokkal, mint az LSD. Úgy tűnik, sokan azok közül, akik tartósan meditálnak, teljesen elhagyják az ilyen drogoknak a használatát.
Hasonló anti-addiktív tendenciák mutatkoznak a normális cigarettaszívóknál és az alkoholistáknál. Egy tanulmány (Shafii, 1973) a cigarettafogyasztás redukcióját mérte olyan személyeknél, akik több mint két éven át meditáltak, és kiderült, hogy 71 %-uk jelentősen csökkentette, 57 %-uk pedig teljesen abbahagyta a dohányzást; a nem meditáló kontrollcsoport cigarettafogyasztása csaknem változatlan maradt a kétéves időszakon belül.
Körkérdések szerint a népszerű meditációs formák (például a TM) kopási rátája felnőttek esetében átlagosan 50 %. A meditálni tanulók fele három éven belül abahagyja a praxist, és még több személy csökkenti a meditációk számát napi kettőről egyre. Ezt a tényezőt figyelembe kell venni, ha azokat az anti-addiktív hatásokat nézzük, melyek felléphetnek, ha valaki hosszasan folytatja a meditálást. Noha az eredmények interpretálásakor elővigyázatosaknak kell lennünk, a hosszútávú meditáció hatékonysága a függőség fent említett formái elleni küzdelemben eléggé meggyőző ahhoz, hogy igazolja kiegészítő alkalmazását olyan pácienseknél, akik effajta szenvedélyproblémákat mutatnak.
Több páciensnél is megfigyeltem klinikailag, hogy elveszítették a marihuana erős használata iránti érdeklődésüket, miután elkezdtek meditálni; két páciens ellenőrizni tudta kezdődő alkoholproblémáját; két páciens abbahagyta a dohányzást; és két (nem kövér) páciens spontánul szabályozni kezdte táplálékfelvétel iránti igényét. A komoly kövérségi problémákkal küzdő páciensek viszont nem mutatták a kényszeres evés csökkenését a meditáció megkezdése után, és nem fogytak, noha más tekintetben úgy tűnt, profitálnak a praxisból.

Teoretikus megfontolások

Miért vannak a meditációnak ilyen hatásai azok tekintélyes részére, akik gyakorolják? A meditáció természetesen egy sor különböző okból „hat”, ha hat.
Hasonlóság áll fönn aközött, ami egy meditációs ülésen történik, és aközött, ami a szisztematikus deszenzibilizáláskor zajlik, ahogyan azt a viselkedésterápiában használják. Ez utóbbi esetében szisztematikusan „dekondícionálják” (előkészített, lépcsőzetes rendben) a szorongás mind erősebb érzéseit azzal, hogy a mély ellazulás indukált állapotával kötik össze őket. Ha sikeres a kezelés, akkkor az eredetileg zavaró stimulusok felkeltése nem szül már szorongást.
A meditáció során a meditációs „tárgy” (mindegy, hogy egy mantra, a lélegzés vagy egy gyertyaláng) „szignállá” válik, hogy figyelmünket befelé fordítsuk és a mély ellazulás állapotát idézzük elő. Azok a meditálók, akik valamilyen modern meditációs technikával élnek, permisszív beállítottságot tartanak fenn aztán azokkal a gondolatokkal, elképzelésekkel vagy érzetekkel szemben, melyeket a meditáció során élnek meg. Sem vissza nem utasítják őket, sem méltánytalanul sokáig nem időznek el mellettük, hanem egyszerűen hagyják, hogy „keresztüláramoljanak szellemükön” ezek a benyomások, vagy egyidejűleg meditációjuk tárgyával, vagy azzal váltakozva.
Ez a folyamat olyan szubjektív állapotot teremt, melyben a meditatív tárgy megfigyelésével keletkezett mély ellazulás párosul a verbális és nonverbális mentális tartalmak és feszültségterületek rendkívüli sokaságának gyors, magától kiváltódó áttekintésével. Miközben a meditációban gondolatok, képek, érzetek és amorf benyomások vonulnak el, úgy tűnik, a meditatív tárgy semlegesíti azok hatásait, úgyhogy teljesen függetlenül attól, mennyire tűnik zavarónak egy meditációs ülés - és az ülések alkalmasint ténylegesen turbulensnek tűnhetnek -, a meditálók gyakran mondják a meditáció végeztével, hogy elvétetett tőlük jelenlegi gondjaik vagy problémáik „terhe”, és most jobban meg tudnak birkózni ezekkel.
Azért „hatnak” tehát a gyakorlati meditáció modern formái, mivel egyszerűen a szisztematikus deszenzibilizálás verziói? Ezt nem hiszem. Vannak ugyan hasonlóságok a két technika között, de fontos különbségek is. A szisztematikus deszenzibilázálásban együtt dolgozik a terapeuta és a páciens, és sajátos szorongásterületeket azonosítanak; azután lépésenként kezelnek egy sor egyedi, elszigetelt problémát. A meditációban viszont a reagáló organizmus, nevezetesen a meditáló személy automatikusan választja ki a „deszenzibilizálandó” szorongásterületeket. Úgy tűnik, a meditáló agya úgy viselkedik a meditáció alatt, mintha egy komputer lenne, melyet arra programoztak be, hogy „demagnetizáló” kapcsolórendszereken futtasson át egy bizonyos anyagot, és egyidejűleg nagy tömeg adattal bánjék. Alrendszereket képzelhetünk el az agyon belül, melyek nagy emlékraktárakat vizsgálnak át fénysebességgel, hogy megtalálják a szellemnek azokat a tartalmait, melyek először is emócionálisan a legszorongatóbbak, másodszor a leginkább elviselhetők aránytalan szorongás nélkül, és harmadszor jelenleg a legjobban kezelhetők. A döntést, hogy bizonyos mentális tartalmak előbb kerüljenek sorra a „demagnetizálásban”, mint mások, feltehetőleg a fentebb említett feltételek automatikus mérlegelése és az optimális kompromisszumra törekvés hozza meg. Ezen okokból úgy tűnik, a meditáció lényegesen nagyobb hatósugárral rendelkezik, mint a szisztematikus deszenzibilizálás, még ha hiányzik is belőle az utóbbi pontossága.
A meditáció továbi aspektusa, mely megkönnyíti a személyiségváltozásokat, a megszabadulás saját, konvencionális szellemi beállítottságunktól. A meditációnak az a tendenciája, hogy radikálisan megváltoztassa a rálátást Önmagunkra és a környezetre, miközben a meditáló személy mégis eleven és éber marad. Ennek az a következménye, hogy a meditálók gyakran azzal az érzéssel kelnek föl az ülésről, hogy megszabadultak előreprogramozott gondolkodás- és érzékelésmódjuk okozta korlátozottságuktól. Kézenfekvő, hogy egy ilyen megszabadulási folyamat növelheti a kreativitást és csökkentheti a megszokásszerű önvádaskodást, és a meditálók gyakran be is számolnak ezekről az eredményekről.
A meditáció hatásait illetően még egy további magyarázatot kell megfontolás tárgyává tennünk, még ha ez bavallottan igen spekulatív is. A meditáció esetleg olyan helyzetbe hozza a meditálót, hogy profitáljon egy eddig még nem azonosított energiaforrással történő energiacseréből, mely energiaforrás azokhoz a folyamatos energiamezőkhöz hasonlít, melyeket Indiában pránának hívnak. Elképzelhető, hogy a meditáció csendjében leledző személy inkább van abban a helyzetben, hogy „ráhangolódjék” valamilyen kozmikus energiaforrásra, mely ismét feltöltheti energiával és megújíthatja a meditálót. Jóllehet egy effajta elképzelés jelenleg inkább látszik misztikusnak, mint tudományosnak, a modern kvantumfizika konceptusai kézenfekvővé teszik nagy, alapvető energiamezők fennállását, melyek alapvetőbbek, mint az „anyag”, melyet érzékeinkkel észlelünk, és manapság olyan diszciplínákban is kezdik vizsgálni az organizmus viszonyát a nagyobb energiaáramokhoz, mint a biometeorológia.
Klinikailag megállapítottam, hogy a meditálók gyakran számolnak be a világgal, sőt az univerzummal való harmónia meghatározhatatlan érzéséről. Érdekes munkahipotézis az a konceptus, hogy a meditáló ebben az éber, mégis nyugodt állapotban összeolvad egy alapvető életerővel.

A meditáció és a pszichoterápia közti különbségek

A meditáció világosan különbözik a konvencionális pszichoterápiától. Az utóbbi megpróbál (gyakran tudattalan) konfliktusokat és problématerületeket megoldani, és játékba hozni az Én tudatos integratív funkcióit. A meditáció ellenben nem nyújt semmilyen fogalmi „fogódzót”, melyet fel lehetne használni arra, hogy saját Önmagunk érzékelését reorganizáljuk. A pszichodinamikai pszichoterápiák racionális elemei teljesen hiányoznak a meditációból, és az interperszonális elemek szintén háttérbe szorulnak; a meditáció során az ember igen alapvető értelemben egyedül van önmagával.
A meditáció által létrehozott változások globálisabbnak tűnnek, mint azok, amelyeket a pszichoterápia szül. Úgy tűnik, a meditáció tág terű feszültségállapotokra hat ki az organizmuson belül, és komplex, de nem specifikus átrendeződéseket hoz létre. Ezért valóban érintetkenül hagyhat specifikus belső konfliktusokat és azok pszichopatológiai megoldásait, miközben egyidejűleg pozitív személyiségjegyeket erősít meg egy általánosabb síkon.
Láttam például olyanokat, akik már hosszú ideje meditáltak, és a meditáció által emócionálisan reakcióképesebbek, nyugodtabbak, személyileg belátóbbak, energiával töltöttebbek és a körülöttük lévő világ iránt érzékenyebbek lettek. De ugyanezek az emberek még mindig megoldatlan konfliktusok terhét hordozták szexuális beállítottságuk, szociális érettségük, házasságuk vagy karrierjük vonatkozásában. Ezek a konfliktusok megmaradtak arra, hogy valamilyen pszichoterápiai beavatkozás formájában kezeljék őket. Mindenesetre láttam olyan embereket is, akik először rövid ideig tanultaik meditálni és ebből tekintélyes haszonra tettek szert, és azután (a meditáció megkezdése után) jöttek pszichoterápiára, hogy sajátos személyiségproblémákat dolgozzanak fel. Amint mondták, a meditáció oly mértékben csökkentette szorongásukat, hogy először tudták megfontolás tárgyává tenni emócionális problémáik alapos kutatását.
Különösen hatással van rám a két folyamat, a meditáció és a pszichoterápia komplementer természete. Egyetlen egy olyan esetet sem láttam, amikor a páciens a pszichoterápiával szembeni „ellenállásra” használta volna a meditációt, vagy a meditáció ösztönzésére időnek előtte megszakította volna a pszichoterápiát. Olyan esetet sem láttam (feltételezve, hogy a terapeuta alaposan ismerte a meditációt és pozitívan viszonyult hozzá), amikor a páciensnek az lett volna az érzése, hogy a pszichoterápia a meditáció praxisának útjában áll.

A meditáció határai

Mint minden más technikának, melyet személyiségváltoztatásra használnak, a meditációnak is megvannak a határai. Itt van mindjárt az elkerülhetetlen lemorzsolódási ráta, de ez aligha ok különösebb gondra, mivel egyes páciensek minden programmal felhagynak, mely segíteni akar nekik, beleértve egyes pszichoterápiai programokat is. Komolyabb az a probléma, melyet már említettünk, nevezetesen az a gyorsaság, amellyel egyes meditálók életében bizonyos személyiségváltozások felléphetnek, és az a tény, hogy a meditáció gyakran olyan változásokat eredményez, melyek összeegyeztethetetlenek a páciens patologikus életstílusával vagy elhárítórendszerével.
Ha azelőtt lépnek föl pozitív változások, hogy ezeknek az alapját megvetették volna a páciens értékrendszerének átállításával, akkor a munka zsákutcába kerülhet, amelyből csak két kivezető út van: vagy meg kell változtatni a patologikus értékrendszert oly módon, hogy befogadhassa a meditáció által szerzett új beállítottságot, vagy fel kell hagyni a meditációs gyakorlattal. Hogy az ilyen zsáktuca előtt álló meditáló a pszichoterápiához fordul-e a beállott szünet feldolgozásához, ez gyakran dönt arról, vajon folytatja-e az ilyen ember a meditációt, és képessé válik-e arra, hogy életmódjának alapvető megváltoztatásához használja fel.
A következőkben annak néhány módját soroljuk fel, ahogyan a meditáció fenyegetheti egy ember patologikus életstílusát:

1. A meditáció erősítheti az önállítást, ami veszélyezteti az önkioltás neurotikus megoldási útját. Példa: a fejfájós hölgypáciens, aki „szent” nővérével konkurált.

2. A meditáció erősítheti a jó közérzet és az optimizmus érzéseit, melyek veszélyeztetik egy depresszív- vagy mártírszerep kijátszását, amely szerep mintegy a tudattalan bosszú funkcióját szolgálja. Példa: az a depresszív hölgypáciens, aki fenyegetőnek találta a meditációt, amikor az földerítette depresszióját. Az ilyen ember úgy védekezhetik előnyben részesített szerepének feladása ellen, hogy ehelyett inkább a meditációt hagyja abba.

3. A meditáció alatti vagy utáni élvezetteli érzések bűntudatot és félelmet kelthetnek. A súlyos maszturbácós-bűntudattal bíró páciensek „tilosnak” tekinthetik és ezért abbahagyhatják a meditációt (ami olyan tapasztalás, melynek során az ember egyedül van és önmagának szerez élvezetet).

4. Az élettempónak a meditáció okozta lelassulása fenyegetés lehet a gyorsan élő, nagy nyomás alatt álló életmódra nézve, melyet valaki neurotikusan elhárításként vagy a hatalomra, teljesítményre vagy ellenőrzésre törésként használ.

A fenti esetekben a páciensek talán vonakodnak elkezdeni a meditációt, vagy elkezdik ugyan, de hirtelen ismét abbahagyják a gyakorlást, míg a konfliktust nem kezelik pszichoterápiailag. Másfelől a páciensnek a meditációra adott negatív reakciói termékeny anyagot jelenthetnek a pszichoterápiai feldolgozás számára, mivel megtárgyalásuk gyakran leleplezi egy neurotikus folyamat önpusztító aspektusait.
Látezik még a meditációval szembeni ellenállásnak egy másik formája, melyet magára a folyamatra vagy a meditatív koncentráció tárgyára, például egy mantrára adott „negatív átviteli reakciónak” lehetne nevezni. Egyes emberek tudattalanul az „ideális szülőrésznek” tekintik a meditációt. Ha felismerik, hogy a technika különbözőképpen hatékony a mindenkori külső körülményeknek, vagy saját hangoltságuknak vagy pszichológiai állapotuknak megfelelően, akkor irracionálisan megharagudhatnak a meditációra és a maguk részéről „visszautasíthatják”, abbahagyván a gyakorlást.
Ilyen komplikációk természetesen nem minden páciensnél lépnek fel. Olykor olyan közvetlen formában hat kedvezően a meditáció a pszichoterápia lefolyására, hogy ha egyáltalán, akkor is csak alig van szükség arra, hogy analizáljuk a páciens reakcióit a meditációra. Számos egészséges ember nyilvánvalóan minden nehézség nélkül merít hasznot a meditációból, és ugyanez vonatkozik egyes olyan páciensekre is, akik valamilyen pszichoterápiának vetik alá magukat.
Mindent egybevetve úgy tűnik, a meditáció egyértelműen sokat ígérő kiegészítője a pszichoterápiának, feltéve, hogy azon lehetséges ellenállások belátása kíséri, melyek a páciens pszichopatológiája következtében léphetnek föl.

A meditáló pszichoterapeuta

Meditáló kollégáimra és rám is nagy benyomást tett a meditáció értéke számunkra, terapeuták számára. Eltekintve attól a személyes nyereségtől, melyet saját meditációs praxisunkból húzunk (és amely kétségtelenül hozzájárul a pácienseinkkel végzett munkánkhoz), különösen a foglalkozásunkra tett, következő hatásokat állapítottuk meg:

1. Növekedett nyitottságunk a tudattalan konfliktusok spontán érzékelésére, s ugyanígy képességünk arra, hogy ezeket az észleléseket közöljük pácienseinkkel. Példának okáért az egyik kolléga megállapította, hogy a meditáció alatt gyakran olyan szimbolikus természetű, eleven jeleneteket vizualizált, melyek a meditáció utáni analízisben az egyik vagy másik páciens pszichodinamikájába történő értékes belátásnak bizonyultak.

2. Gyakran élesebbé vált az a képességünk. hogy álmokkal vagy más primér folyamati anyagokkal bánjunk; sokan közülünk nagyobb belátással kezelnek ilyen szimbólumokat, és hatékonyabban tudnak álommagyarázatokat közvetíteni a páciensek számára, mint korábban.

3. Nagyobb a „kitartóképességünk”, amikor sok órát töltünk egymás után a páciensekkel; és kisebb a hajlamunk a munka és stressz okozta elfáradásra.

4. Kevésbé érezzük fenyegetettnek magunkat, ha váratlanul ér minket valamelyik páciens hirtelen negatív reakciója; úgy tűnik, ez része a minden káros (emberi vagy más) stimulus iránti nagyobb toleranciának, mióta elkezdtük a meditálást.

5. Saját praxisunk alapján megértjük azokat a nehézségeket, melyeket esetleg pácienseink tapasztalnak a meditálásban.

Eme, a terapeuták részéről általánosan hangoztatott tapasztalatok alapján azt hiszem, hogy a meditációnak értékesnek kell bizonyulnia bizonyos terapeutikus képességek, például az empátia közvetítésében; az ilyen készségeket nem könnyű formális módszerekkel tanítani. E probléma egyik első megvizsgálásának kísérletében a pszichológus Terry Lesh azt tanulmányozta, milyen kihatással van a meditáció az empátia kifejlődésére a pszichológiai tanácsadók kiképzése során. Az eredmények - összehasonlítva a kiképzendő tanácsadók azon két kontrollcsoportjával, melyek nem végeztek meditációt - az olyan tanácsadók empátiaképességének szignifikáns javulását mutatták, akik tanulmányaik során rendszeresen meditáltak (Lesh, 1970).
Saját meditációs tapasztalatom ahhoz a feltételezéshez is elvezetett engem, hogy ez a praxis előmozdíthatja azt a fajta „együttlebegő figyelmet” a páciensek kommentárjai iránt, melyet Freud lényegesnek tekintett a pszichoanalízis gyakorlása szempontjából. Freud azt tanácsolta, hogy „az analitikus semmit se akarjon különösképpen megjegyezni magának, és mindazzal szemben, amit hall, tanúsítsa ugyanazt az együttlebegő figyelmet”, vagy hogy másképp fogalmazzuk meg ezt: „A beteg adó tudattalanja felé fordítsa befogadó szervként saját tudattalanját” (Freud, 1912, 377. és 381. o.).
Mivel az az irányulás és cél nélküli állapot, melyet a meditációban elérünk, a szokásosnál nagyobb nyitottságot hozhat magával a belső és külső stimulusok iránt, a meditációt gyakorlásnak lehetne tekinteni arra, hogy éppen azokat a „pszichikai izmokat” erősítsük meg, amelyek Freud „együttlebegő figyelmének” eléréséhez kívánatosak. Tapasztalatunk alapján azt kell feltételeznünk, hogy a meditáció az adaptív regresszió képességének növekedéséhez is hozzájárulhat, ami a pszichoterapeuta további értékes tulajdonsága.

Praktikus megfontolások

Mivel ma rendelkezésre állnak a meditáció olyan, új formái, melyeket egy meditációs szervezet helyett maguk a klinikusok is taníthatnak, ezért úgy tűnik, új korszak küszöbén állunk a meditáció klinikai alkalmazását illetőleg. A pszichoterapeuták többé nem függenek egy kívülálló közvetítőtől - mint mondjuk a TM-szervezettől -, hanem maguk vehetik kezükbe a meditáció tanítását, klinikai alkalmazását és felügyeletét.
Tapasztalatom arra a meggyőződésre juttatott, hogy a meditatív technika egyedi igények és speciális klinikai problémák szerinti érzékeny szabályozása lényeges e technika mint klinikai eszköz hatékony használata szempontjából. Mindazonáltal még nyitott kérdés, hogy a pszichoterapeuták maguk oktassák-e pácienseiket a meditációra. Egyes terapeuták, magamat is beleértve, megállapították, hogy rendkívül kifizetődő saját pácienseiket meditációra oktatni, s ez gyakran vezet a megbeszélések szignifikáns javulásához. Más terapeuták azonban úgy hiszik, hogy saját pácienseik oktatása zavarhatná az átviteli viszonyt, és vagy egy másik klinikus, vagy hangkazetták segítségével oktatják pácienseiket a meditálásra.
A felvázolt meditációoktatás használható módszereinek megjelenése kétségtelenül megoldja majd ezt a problémát a terapeuták számára. A klinikailag sztenderdizált meditáció (CSM) kilencnapos kazettakurzusa például egy idő óta már az orvosok és páciensek rendelkezésére áll, és csak a meditáció szabályozását és felügyeletét kívánja meg a terapeutától (Carrington, 1978).
Az elkövetkező években bizonyára behatóbban és hatékonyabban fogják kutatni a meditációnak mint a pszichoterápia kiegészítőjének alkalmazását. Jelenleg minden arra utal, hogy a meditáció értékes klinikai eszköz lehet, feltéve, hogy a meditációval szembeni ellenállásokat a terápiában feldolgozzák, éspedig pontosan úgy, ahogyan a kezeléssel szembeni ellenállás minden más formáját is kezelni kell - a páciens pszcichodinamikájába történő belelátással. Továbbá úgy látszik, mintha hatékonyan lehetne használni a meditációt arra, hogy finomítsák a pszichoterapeuta professzionális készségét - s ez újabb olyan terület, melyet kétségtelenül alaposabban fognak megvizsgálni a közeljövőben.
Ami ennélfogva jelenleg egyértelműen kívánatosnak tűnik, az további, bátor kutatómunka a meditációnak mint a pszichoterápia kiegészítőjének használatáról, valamint kreatív kalauzoló programok, melyek a meditációt a terapeutikus környezetben és tanprogramok részeként a klinikai kiképző központokban alkalmazzák. Reménykedjünk, hogy hamarosan megindul az effajta fejlődés

SCHOEN.DOC

 Stephen Schoen

AZ ALAKTERÁPIA ÉS A BUDDHISTA TANOK

A pszichikai egészségről és zavarokról való gondolkodás századunkbeli különböző áramlataiból az alakterápia a tudat filozófiájaként emelkedik ki. Azok az erők, melyeket a freudi tudattalannak tulajdonítottak - szevedélye, irracionalitása, hirtelen kirobbanásai az élvezetelv szolgálatában -, a tudatos élet szokatlanul széles spektrumába tartoznak, mondja az alakterápia. A teljes élet a tudatosság jelenvalóságában és perszonalitásában, és a saját személyünkért vállalt felelősségben áll.
Ez az élet természete szerint izgató. Éber szabadságra és saját magunkkal szembeni rugalmasságra hív meg és támaszt kihívást. Ezzel ellentétben az az élet, amelyben hiányos a szabadság és a rugalmasság, vagy ezek zavart szenvednek, folytonosan visszaszorítja a szabadságot. Ebből a disszociációból egyfajta tudattalan keletkezik, melytől a személy éppúgy fél, mint az ördög általi megszállottságtól. Mert ez a tudattalan idegen, brutális és erős.
Alapjában véve saját, magunk választotta elnyomóink vagyunk. Ahogyan T.S. Eliot írta (1943), tudatunk erőfeszítései „eltérítés révén térítenek el az eltérítéstől”; eltérítenek „szellemünk fecsegésétől”, ahogyan Krishnamurti mondja (1945). Ez a felfogás nem tagadja a fiziológiai tudattalant; lényegileg olyan funkciók révén élünk, melyek nem tudatosak bennünk: a sejtek átalakulnak, a szív ver, a szemek látnak. Ez a tudattalan mégis messze távol van Freud „bugyborékoló üstjétől”. Mert ez a hatékonyság, a rend és az egyensúly csodája. A pszichoszómatikus megbetegedések növekvő száma ellenben azáltal keletkezik, ahogyan mi magunk elnyomjuk magunkat a tudat révén, ahogyan ösztökéljük magunkat vagy görcsösen összehúzódunk. A tudatot a pszichikai problémák forrásának kell tartanunk, akár az éber életben jelennek meg ezek mint hibás alkalmazkodások, akár az álmokban; ténylegesen az álmok is csak a tudat elágazásai az alvásban. Egyébként azon a nézeten vagyunk, hogy a tudat abban a helyzetben van, hogy létrehozza saját gyógyulását.
Ezek a nézetek a vallási bölcsesség birodalmához is vezetnek; ebben a tudat szintén látja a maga betegségét, és saját gyógyulásán dolgozik. Lao-cse int: „Add meg magad alázatosan! Akkor bízni lehet abban, hogy mindenről gondoskodni fogsz (Gia és English, 1972). Különösen a buddhizmus tanai tárgyalják a megadás problémáját, a tudatos szellem idegenkedését attól, hogy lemondjon kínjáról, és egyidejűleg a megvilágosult állapot végtelen egész-voltát hirdetik.
Az alakterápia gondolkodása közel áll ehhez a bölcsességhez, és kétféleképpen kapcsolódik hozzá. Először is mindkettő hisz az idomulás emberi képességében. Nem állunk meg gondolkodásunkban és érzelmeinkben, és ha az ember ezt akarná tenni, az lenne a halál. Azokat a belső parancsokat, melyektől szenvedünk („Jobban szervezettnek kellene lennem”, „Ne kelts csalódást bennem”), fel kell ismerni, és a tudatban szabad játéktérrel kell rendelkezniök, hogy beteljesüljenek és elengedjenek minket azok az „alakok”, melyeknek részei. Ez a terápia művészete. Tudatossággal előrehaladni: ez az emberi élet esszenciája. Ha például genetikus kódom azt rögzítené, hogy egy Chopin-etüdben egyszerűen nem tudnék hamis hangot ütni, akkor zongoristaként a sorsszerű könnyedség érzése töltene el, amivel így nem rendelkezem. Ám hiányozna belőlem az a tudatosság, éber figyelem, hatalomérzés és esztétikai lelkesedés, mely egy készség kifejlesztésével és egy zenei célhoz hangolásával együttjár. A megszokások és készségek fejlesztésének ez a tudatos irányítása - fölbecsülése, kormányzása és feladata, ha ez igényeimnek és céljaimnak megfelel - az ember különleges előjoga és felelőssége. A zen szerint akkor sem puszta reflexekről van szó, ha az ember eszik, mert éhes, és alszik, mert fáradt; mindkettő az én teljesítményem és az én felelősségem.
A tudatosság, ha összekapcsolódik a reakcióval arra, ami pillanatnyilag történik, mindig valami újnak a tudatossága, még ha ismerősek is minden szituáció alkotórészei. Például látom az autómat és közeledem feléje. A zsebembe nyúlok, hogy kivegyem a kulcsot és kinyissam az ajtaját. Hirtelen áttekintem a szituáció alkotórészeit: kulcs, autó, hely, napszak, hangulat. A tulajdonképpeni cselekvés során, amikor a kulcsot a zárba teszem, mégis valami újjal találkozom: egy új és előre nem látott minta jelentkezik. Mindig egyedülálló, újonnan felfedezett mintákban élünk - egy hirtelen kétség, egy hirtelen vita, egy hirtelen élvezet -, és ha megpróbáljuk elkülönített alkotórészeik fényében nézni őket, akkor ez csak zavarhoz és önkínzáshoz vezet.
Van egy második fontos kapcsolat is az alakterápia és a buddhista pszichológia között. Zsebembe nyúlok a kulcsért - és nincs ott. Visszamegyek a házba és keresem. Nem találom. Most drámai a szituáció újdonsága. Halk bizonytalanságot érzek, mely hirtelen pánikká növekszik, és meglepő indulattal érvényre jut. Aztán valóban gondba zuhanok. Fontos terveim vannak erre a napra, megbeszélések, határidők. Minden megkérdőjeleződik. Leülök, hogy összeszedjem magam, új terveket készítsek. Nem szeretnék másokat megvárakoztatni. Amennyire lehetséges, szeretném megőrizni a higgadtságomat. Aztán hirtelen megkérdezem: „Tulajdonképpen muszáj felizgulnom?” Az öntudatosságnak ezen a síkján meglepetésemre igen mély premisszákkal találkozom: azzal a fontossággal, melyet terveimnek tulajdonítok, azzal az elvárással, hogy egy cselekvési program a tervnek megfelelően fusson le, azzal a feltételezéssel, hogy rá vagyok utalva környezetem stabilitására és megbízhatóságára ahhoz, hogy jól érezzem magam, azzal a gondolattal, hogy az állandóság érzésére nemcsak a terveket illetően, hanem saját Önmagamat illetően is szükségem van ahhoz, hogy érezzem, intakt vagyok. Mindez egyszerre megkérdőjeleződött. A napi rutin közepette itt állok az előtt, amit Chögyam Trungpa „hézagnak” nevez. Megengedem magamnak, hogy szemügyre vegyem, hogyan teremtem saját szenvedésemet.
A példa triviális, de hasonlít ahhoz, ami körül a pszichológiai munka újból és újból forog. A pszichoterápiában felfedezem, hogyan jutottam oda, hogy speciális módon lássam magam - anyámtól függőnek, apámtól megfélemlítettnek. Aztán azt látom, hogy nem muszáj függővé tennem vagy alávetnem magam. Elkezdem észrevenni, hogy a mindenkori szituációnak megfelelően más vagyok - most függök, most független vagyok. Az „Önmagamnak” egyáltalán nincs szilárd jelentése. „Egyfajta irrelevanciát” kap, ahogyan Gregory Bateson fejezi ki.

Az alakterápia és a buddhizmus közti szakadék:
az Alany-Én

„Az ember igazi természete” írja Fritz Perls The Gestalt Approach (1973) c. művében, „az integritás. Csak az integrált spontaneitásban és határozottságban hoz egészséges egzisztenciális döntést.” A terápia célja az, hogy kifejlessze a páciens képességét az önmagáért vállalt felelősségre. E célból általában felszólítják a pácienseket, kezdjenek egy sor mondatot így: „Most tudatos bennem, hogy...” Ily módon jelenlegi tapasztalásuk sokféleségére és folytonos változására koncentrálnak, és vállalják azért a felelősséget.
De kivel szembeni felelősséget? Miféle „Én”-nel szemben? Azt tanulom a pillanatnyilag jelenlévőből, hogy több vagyok, mint korábban észrevettem vagy elképzeltem volna? Vagy azt tanulom, hogy a jelenlévő több, mint az az Én, amely megpróbála azt megélni, úgyhogy az, ami jelenleg vagyok, minden, ami vagyok? Az alakfilozófia itt kétértelmű. Üdvözli a belső végtelenséget, melyet Keats az élet elfogadásaként ír le túl örömön és szenvedésen; Emerson nagy diskurzusával is egyetért „annak a mély erőnek a transzcendens egyszerűségéről és energiájáról, amelyben létezünk”. Mindenesetre nem tesz éles különbséget egyedi alakok között. Nem különbözteti meg azt az Ént, mely elválasztható a tapasztalástól, és az elválaszthatatlan Ént, melyről Keats és Emerson beszél. A buddhizmusban ez a megkülönböztetés normatív. És segít megmagyaráznunk azt, ami - ahogyan hiszem - az „organizmikus egység” alakterápiai céljának mindig a tétje.
Létezik ugyanis a szilárdan álló Én és a folyékony Én megkülönböztetése; a stabil lényegiségű Alany-Én és a mindenkori összefüggés szerint változó Állítmány-Én megkülönböztetése; a különbségtétel azon Én között, mely tartós szubsztancia, és azon Én között, mely ha szubsztanciának tarjuk, illúzióként lepleződik le.
Az alakterápia beszédes bizonyítékokat szolgáltat az Alany-Énre. Mindenekelőtt a munka az, ami mint egész rendszerint ebbe az irányba hajlik, még ha ez a hajlás egy ideig nem észlelhető is. A terapeutának, aki felszólítja páciensét, hogy vegye szemügyre egy belső folyamat minden elemét, hasonló a törekvése, mint a buddhának, aki a jelen minden történésére ráirányítja a figyelmet, például ahogyan megtanít egy parasztasszonyt arra, hogy tudatában legyen minden pillanatnak, miközben vizet merít a kútból. Ennek a jelenre központosítottságnak a segítségével az alakterapeuta megpróbálja kiengesztelni, hogy Fritz Perls szavait idézzük  egy álom tartalmairól, „a személyiség esszenciáit” (1975). Ily módon teszünk teljessé félkész múltbeli szituációkat (az ennek megfelelő hétköznapi kifejezés így hangzik: „eltakarítjuk a saját mocskunkat”). Ebben a megszabadított tudatosságban aztán gyakran fogadunk el egy „igazi Ént”, egy „természetes Ént”, s a megszabadulás hirtelen ismét korlátok közé szorult. A pillanat nyílt közvetlenségéből és anélkül, hogy észrevennénk az eltolódást, idővel visszatérünk néhány szilárd beállítottsághoz és a stabilitáshoz. Olyan ez, mintha egy polírozott, lekerekített él mentén lassan belecsúsznánk egy, az Én számára új pozícióba, mely biztosabb és tartósabb az előzőnél. Ismét belekapaszkodunk valamibe; ezúttal „igazi Önmagunkba”, „tulajdonképpeni, központosított Önmagunkba”, és közben hűtlenné válunk ama saját belátásunkhoz, hogy az Én alapjában véve nem tehető tökéletessé, és tökéletessé tétele abban áll, hogy elengedjük.
Hogyan fest az „igazi Én”? Bizonyos emberek szívesen beszélnek „személyiségi jogaikról” E kifejezést kihívásként használják, úgy mondják ki, ahogyan egy földbirtokról lehetne beszélni, melyet a természeti törvény szankcionál és megszentel. Azt rögzíti, amivel a világ tartozik nekünk: „Jogom van ahhoz, hogy beszéljek és meghallgassanak. Jogom van a saját utamhoz. És hogy lehetőség szerint rábírjalak arra, hogy hagyd meg nekem a saját utamat. Jótállok magamért. Tudom, hogyan tudok érvényesülni.” Az ilyen emberek számára a düh különös kötelezettség. Készek a harcra. Tudják, hogyan kell folytonosan valami vagy valaki ellen létezni. Követelőzve, tiltakozva, gyorsan készen a védekezésre és kifejezetten egocentrikusan, talán meglehetősen szabadnak érzik magukat saját múltjuk korlátozó és megfélemlítő személyeitől. Mégis abban a módban, ahogyan gondtalanul provokálják a környezetüket, talán gyanakvóan az egyik provokáló szülői részt ismerhetjük fel, melyet utánoznak.
Nem az önmagában vett önállítással szállok itt szembe. Inkább az önállításokkal történő elhatárolódásról van szó, a környezettől való „kontaktuselhatárolódásról”, amit az alakterapeuták döntően fontosnak tekintenek az individuum funkcionálása szempontjából. Ennek az elhatárolódásnak jelentősége van arra a személyre nézve, akit eltölt annak Alany-Éne és „jogai”; egészen más jelentősége van az ilyen Én nélküli személyre nézve, akinek semmilyen tartós Ént nem kell megvédenie, hanem rendelkezik a nyitottság és az osztozás szabadságával. Az alakterapeuták gondolkodása rendszerint nem ismeri ezt a különbségtételt, hanem annak a ténynek a jelentőségét húzza alá, hogy az ember tisztában van önmagával, és semmilyen belső állapotnak nem tulajdonít nagyobb értéket, mint egy másiknak.
A buddhista felfogásban azonban következményei vannak magának az (önmagunkról nyert) világosságnak. Ez a világosság figyelmet jelent a tapasztalás jelenlegi folyama iránt, annak egész folyama iránt, beleértve azt is, hogy alapvetően felváltja a személyes tartósság és stabilitás érzése. E felfogás tehát méltatja a kontaktusminőségeket is. A buddhisták értékelik a „nagyvonalú rettenthetetlenséget”, azt a beállítottságot, mely melegszívűen üdvözöl másokat, és egyidejűleg szentimentalitás nélküli és nyitott. Az Alany-Én nélküli embernek természetesen éppúgy szüksége van a visszahúzódásra, mint a kontaktusra. Megvannak az elhatárolódásai - de nem kell, hogy őrködjék fölöttük.
Az Alany-Én ma arról is híres, hogy védelmezi a „mozgásterét”. Már megint tulajdonhatárok! A földrajzi vonatkozást itt szó szerint kell venni. Vagy nem? Valóban csak egy fizikai tér jár ezeknek az embereknek az eszében, olyan tér, melyre szükségük van a növekedéshez és az ellátásukhoz, mint a növényeknek? Vagy arról a hatalomról beszélnek, amelyet birtokolni akarnak, mely másoknak láthatatlan, de nekik fogható, egyfajta elkülönült létről, melyet a szellemvilág „bizalmasaként” szólítanak, hogy mellettük álljon? „Nekem nagyobb mozgástérre van szükségem”, mondják. „Behatolsz a mozgásterembe.” A hangsúly az „enyémen” és a „tiéden” van. És a hang hajthatatlan. Ez inzuláris beállítottság; nem növekedés és táplálék után kívánkozik, melyekhez nemcsak térre lenne szükség, hanem időre és a környezettől jövő támogatásra is. Inkább arra irányul, hogy a környezetet eltaszítsa. „Bezárhatnának egy dióhéjba és a mérhetetlen tér királyának tudnám tartani magam, csak ne lennének ezek a gonosz álmaim”, vallotta meg Hamlet. Meg lehetne kérdezni, hogyan festenek Hamlet modern követőinek gonosz álmai.
Ismét vázoltam annak a nehéz primadonnának a típusát, aki az elválasztottság kitartó érzésével résen van környezetével szemben. Létezik ugyan olyasmi, mint egy nem öntudatos élet természetes kiterjedése, ahogyan Chögyam Trungpa azt leírja, de úgy tűnik, a ma kultivált „emócionális tér” nagy része közvetlenül kapcsolódik azokhoz az elhatárolódásokhoz, melyekkel a belső életet az Alany-Én igényei révén megterheljük - „az én kielégüléseim”, „az én aktivitásaim” révén. Ez az Én, mely szívesen fitogtatja önmagát, mutogatja az izmait és bizonyítja ellenőrzését, életterének vonatkozásában bizonyos klausztrofóbiáról árulkodik. Úgy tör saját határai ellen, mintha ezek a külső térben helyezkednének el; pedig a határokat maga támasztja azzal a próbálkozásával, hogy biztosítsa önmagát. Ebben a folyamatban nincs helye a kreativitásnak, jóllehet a kreativitás valójában viszonylag kicsi fizikai mozgásteret kíván meg. Schubert dalokat írt, miközben egy kávéházban vacsorázott; Jane Austin lakószobájának asztalánál, a családi forgatagban írta komplex, filigránszerű regényeit. Sok munkához és önmagunk megtalálásához elkülönültségre és intimitásra van szükség. Egy asszonynak például rendelkeznie kell azzal a lehetőséggel, hogy szabaddá tegye magát egy foglalkozás, egy gyerek vagy a házimunka követelelményeitől. De az „én mozgásteremmel” való foglalkozás csak további gátakat szab ennek a mozgástérnek; kizárja annak a térnek a tudatosságát, amely a személyes nyitottság révén már rendelkezésre áll.
Jogok, mozgástér: Bizonyos értelemben mindkettő csak előfeltétele az Alany-Én fő törekvésének: „az én igényeimnek”. A probléma szubtilis, mivel a spontán életben végtelenül sokfélék a vágyak; annak a tudatossága, „amire szükségem van”, nem valami egyszerű érték?
Ha mégis a leginkább azt kívánom magamnak, hogy szilárdan és egésznek érezzem magam, akkor az impulzusok folyamából sok fazettájú struktúrát építek. Ez a struktúra nem a szűkös Önmagam, akivel a terápia előtt rendelkeztem, az az Önmagam, aki megengedett reakciókat választott és másokat került. Ez a régi Önmagamnak új verziója, mely komplexebb, saját magával szemben toleráns - fazettált Önmagam, melyet megszépít vágyaim, hangulataim elfogadása, melyet elbűvölnek különböző létmódjaim és „azok az érdekes terek, amelyekbe eljutok”, mely telve van „egzisztenciális integritásommal”. Sok kapcsolatot tarthatok fenn, drogokat szedhetek, hogy tudatomat bővítsem. Üdvözölhetem a stressz legkülönfélébb fajtáit - például képes vagyok néhány napig nem aludni, mivel elbűvöl tapasztalásképességem spektruma és különbözősége.
Az a képesség azonban, melyet ilyenkor élvez az ember, nyugtalan és fenyegetett marad. Újabb és újabb injekciókra törekszik. Halmozza a tapasztalatokat; a tapasztalatok gyűjtése programmá válik. Élvezet - de milyen áron? „Semmi sem reménytelenebb, mint tervet készíteni a vidámságra”, jegyezte meg egyszer Samuel Johnson. Ha azt kívánom, hogy intakt és tartós legyek, csak félhetek saját kimerülésem lehetőségétől, és közben figyelmen kívül hagyhatom, hogy a kimerültség a valóságban új felfedezések nagy esélyét jelentheti, mivel az Állítmány-Én egyszerűen mindig pontosan abban talál „engem”, ami velem történik. Tudatában vagyok a helyzetemnek, de nem vagyok elválasztva tőle. Ám ha nem ragaszkodom tovább a változékonyságomhoz, akkor fölmerül a változékonyság, melyet drogok nélkül megtalálok saját magamban, fölmerül a másik személy, akire fantáziák és föltett szándék nélkül reagálok - a korlátlan tapasztalás a maga ősállapotában, melyről a buddhisták beszélnek.
Chögyam Trungpa az Ego szót használja az Alany-Énre. Első pillantásra ez nem az az Ego, melyet Freud definiált, mely a realitáselv képviselője és keményen dolgozik azon, hogy mind a pszichikai követelményeknek, mind a külvilágnak eleget tegyen. De egy másik perspektívából ez ugyanaz az Ego - és a buddhisták alapvetően oda tolták el a nézőpontot. Az Ego nem különböző területeket, a belsőt és a külsőt hozza össze. Hanem szétszed egy területet. És mivel elválasztotta az Önmagunkat a környezettől, a realitáselvre vonatkozó minden jóindulatú szándéka kínos és kényelmetlen marad. Az Ego ama kívánságában, hogy biztosítsa saját tartósságát és fennállását, a realitás maga irónikus fordulatot nyer, hiszen az Ego stabil, szolid egzisztenciája a valóságban stabil, szolid hallucináció. Már maga az Ego szó is, ahogyan itt alkalmazzák, a maga ismerős mellékjelentéseivel a buddhista tanítás szerinti ostoba és irreális önteltséghez közelít.
Az Ego szó közelebbi megfigyelést érdemel. Ha az Ego azért cselekszik, hogy megőrizze önmagát, amennyiben belekapaszkodik a struktúrájába és hangos „hallo”-zással és kiáltozással védelmezi, s ha telve van serénységgel, eltökéltséggel és ravaszsággal, akkor gyulladásban van és „egoitis”-ben szenved. Akárcsak más gyulladások esetén, az Ego megduzzad, érzékennyé válik és fáj. Először a környezet támadásai ellen lép föl, azután azellen, hogy saját maga bensőségesíti ezeket a támadásokat. Éppen az Egónak ezt a duzzadt, defenzív erőfeszítését nevezik közönségesen neurózisnak. A neurózis minden tünete - a szorongás, a depresszió, a kényszeres gondolkodás, a fóbiás kitérő magatartások és az önleértékelés - az egoitisz fájdalmát és érzékenységét fejezi ki. Minden neurotikus mechanizmus - a környezet defenzív manipulásása, a figyelmetlenség arra vonatkozóan, ami valóban történik a környezetben és az arra adott saját reakciókban - hozzájárul ahhoz, hogy fenntartsa az egoitiszt és elhárítsa azoknak az illúzióknak a tudatát, melyeken nyugszik.
A szkizofrén pszichózis még kegyetlenebbül ellátja az ember baját. Maga az Ego is, melyet az illető létrehozott magának, tűz alatt áll: az ilyen ember, mint Gregory Bateson mondja (1966), „a mintaképzés alapfunkciójáért kap büntetést”; elviselhetetlennek érzi az Ént és eltaszítja magától. Korunkban gyakran dicsőítették a pszichotikus állapotot a személyes szabadság állapotaként. Persze, a szkizofrénia radikális kritikusa azoknak az embereknek, akik nem illenek hozzá, és kitűnően ki tud térni az útjukból vagy tudja őket karikírozni. De kitér az Alany-Én elől is, fóbiássá válik vele szemben, menekül előle és fel nem ismert metaforákká, játékokká vagy locsogássá csavarja ki. Eme zavarás révén tartja fönn magát; ezért nem létezhetik itt az Állítmány-Én sem. Hogy saját belső harmóniáit felfedezze, mindenekelőtt olyan környezetre van szüksége, mely ugyan vendégszerető, de egyúttal szembesíti őt önmagával, hogy tudatában legyen menekülési szokásának.
A neurotikus és pszichotikus megbetegedésnek ez a felfogása a legszorosabb buddhista értelemben vett Egóra koncentrálódik. A nyugati pszichoterápiák közül mindenekelőtt az alakterápia osztja ezt a neurózisképet, és arra törekszik, hogy saját spontaneitásának világos észlelését nyújtsa az individuumnak; annak a világos észlelését, ahogyan Fritz Perls mondja, „ami ő maga”, és annak, „ami nem ő maga” (1973). Mégis kitűnik, hogy a buddhistáknak élesebb koncepciójuk van a pszichikai egészségről; nemcsak az egoitisz a probléma, hanem az önmagában vett szilárd Ego is. És az Ego még nem tűnik el akkor sem, ha világosan felismerik és mélységesen illuzórikusnak tapasztalják. Nem lehet egyszerűen elküldeni. Az élet kezdetén elkerülhetetlen vonatkoztatási struktúra lehet az emberi tanulás számára. Ez az Alany-Én - melyet Buber (1958) az Én és Te-ben oly ékesszólóan ábrázol -, mely elszakadt az alapvető Állítmány-Éntől, „szubsztanciáját és teljességét illetően összezsugorodott”, és a világot olyasminek tekinti, amit izolálni, objektiválni és kihasználni kell.
Ha fennmarad, mint valami megváltoztathatatlan délibáb, akkor az Ego azt kívánja meg tőlünk, hogy higgyünk benne. „A vágy hitet szül”, jegyezte meg Proust. „Ha ennek rendesen nem vagyunk tudatában, akkor azért, mivel a hitet teremtő legtöbb vágy éppoly sokáig él, mint mi” (1932). Nehezünkre esik, hogy a tartósság kívánásán keresztül meglássuk annak valótlanságát.

A terápiáról alkotott illúziók

A terapeuta számára a világos áttekintés következményei mind a gondolkodásban, mind a praxisban radikálisak. Például nem létezik a terápia „korrekt” véghezvitele. A korrektség a stabilitásból származik. A korrektség illúzió. Nincs „helyes tan” a terápiára nézve. A tan fogalma magában foglalja a tartós igazságot. A tan illúzió. Nincs „helyes közeledés” a gyógyításhoz. A helyesség itt is illúzió. Valójában még gyógyítás sincs. A „gyógyítás” igazi állapotra vonatkozik. A gyógyítás illúzió.
Ezek a kijelentések talán azt a benyomást keltik, mintha el akarnák tünteni a terápiát mint olyant. Ha azonban a terápia törekvése abban áll, hogy a tapasztalás elfogadásán dolgozzék, akkor a tapasztalás illuzórikus természetéről szerzett világosság ismét lehetővé teszi a terápiát. Ki kell küszöbölni a terápiáról alkotott ismerős illúziókat; ezek nélkül a terápia szabaddá válik a szabályoktól és a manipulációtól. A szabályok és a manipuláció illuzórikus, stabil mértékeket implikál arra nézve, mi a helyes. Hogyan találhatnánk igazán szavakat arra, miképpen „kellene” a terápiát véghezvinni? „Az a Tao, amelyről beszélni lehet, nem az abszolut Tao” - így kezdődik Lao-cse könyve. A terápiában, akárcsak az életben, a realitás megnevezhetetlen. Ezért a pszichoterapeutikus kezdeményezések és technikák mindenkori érdemeire és a „komoly klinikai sikerekre” vonatkozó kérdések szintén a valóság téves értelmezéseit jelentik. A valóság abban áll, hogy megéljük azt, ami van. A helyesség fogalmának egyidejű fenntartása - amennyiben újból „önelfogadásként” definiálják -, szintén csak új és veszélyes felszólítás az illúzióra; a „helyesség” illuzórikus objektív normákhoz és azoknak illuzórikus értékeléséhez vet vissza minket.
A terápia igazi céljának semmi köze a helyességhez és az értékeléshez. Abban áll, hogy egyek legyünk saját tapasztalatunkkal. Két példával illusztráljuk ezt.

l. eset

Az egyik alak-tréningcsoportban azt mondja nekem egy komoly fiatal férfi:
- „Én mélységesen hiszek az alakmunkában. De nem tanulok elegendő technikát Öntől.”
- Megkérdezem: „Hogy érzi most magát?”
- „Igen komolyan. Egy kissé deprimáltan.”
- „Rendben, akkor legyen olyan alapos és koncentrált, amennyire csak lehetséges egy különleges technikával. Figyeljen oda. Keressen valakit az itt lévők közül kliensnek, aki konzultál Önnel. Figyelje meg a saját és az ő hanglejtését és testbeszédét. Aztán kérje meg a kliensét, hogy túlozza el azt, amit Ön megfigyelt.
- Egy pillanat! Hisz Ön ebben a módszerben?
- Mindenben hiszek, amit teljesen és egészen csinálok.
Egy fiatalasszony önkéntesen rendelkezésre áll kliensnek. Elkezdenek dolgozni. A férfi lelkiismeretesen kommentálja a hölgy hanglejtését és mozdulatait. Néhány perc múltán a hölgy elkezdi önmagától eltúlozni azt, amit a férfi megfigyel. A gyakorlat játék színezetet kap.
Vigyorogva fordul hozzám a férfi: „Ilyesmire nem gondoltam.”
- „Beszéljen tovább.”
- „Most zavarban vagyok eredeti követelésem miatt. És könnyebben érzem magam.”
- „Ön kevésbé biztos és szabadabb.”
Elgondolkodóan bólint. „Így van.”

2. eset

A rendelőmben azt mondja nekem egy asszony. „Ha a férjem nem adja meg nekem azt a melegséget, amit kívánok, akkor az én dolgom, hogy rávegyem arra, hogy mégis megtegye. A probléma egyedül bennem van.”
- „Úgy látszik, valami nagyon nyomja Önt.”
- „Nyomorultul érzem magam. Annyira hajszoltnak! Pontosan úgy festek, mint az elátkozott, hajszolt anyám!”
- „Most nem akarjuk megpróbálni, hogy megoldjunk valamit.” Várok egy pillanatig. „Mindig úgy csinálja, nem igaz? Meg akarja oldani a problémát.”
- „Természetesen.”
- „Ha megold egy problémát, akkor el van választva attól, amit tesz. Úgy értem, ez valami más, mint az, amit Ön valóban tenni tud. Például beszélni a férjével.”
- „Ezt meg tudom tenni.” Haragosan teszi hozzá: „Ha van értelme.”
- „Az az értelme, hogy Ön képes megtenni azt, hogy természetesen cselekedjék. Egészen egyszerű.”
- „Megint az anyám jut eszembe”, mondja. „Ő sosem hitte, hogy valaminek értéke lehet, ha könnyű.”
- „Szegény asszony.”
- „Igen.” Sírni kezd. „Érte sírok. Miatta. Ezt sosem tartottam volna lehetségesnek.” Néhányszor hevesen felzokog; aztán rámnéz és hirtelen nevet. „Valóban meglepődöm magamon.”
Megérintem a karját. „Nekem most elevenebbnek tűnik.”
Még mindig nevetgél. „Magamnak is annak tűnök.”

A buddhizmus azzal is segít nekünk ezekben a tisztázásokban, hogy következetesen rámutat az Ego és az önmagunkról alkotott szolid, fixált látásunk illúziójára, és azzal is, hogy elismeri a világosság elérésének nehézségeit. Nemcsak a páciensek aggódnak szorongva, hogy intaktnak tartsák meg az Egót; a terapeuták is. Az Ego-típusokat tekintélyes mértékben befolyásolták az alak-tanítók. Ugyanezek az Ego-problémák megvannak a vallási hagyományban is. A guru méltányolja a tanítvány hűségét; a tanítvány utánozza a gurut és nem tudja megtalálni a saját útját, mert túlságosan modellként használja a jótanácsokat. Ha azonban az Én-kötődés erői mégis csúcspontjukra jutnak, nem lehet mást tenni, mint tudomásul venni és tiszteletben tartani őket. Van egy történet arról, mennyire megrendült Marpa, a guru a fia halála miatt. „Nem csupa illúzió mindez?”, kérdezte egyik tanítványa. Marpa így felelt: „A fiam halála szuper-illúzió” (Trungpa, 1973). Marpa fájdalma a veszteség miatt vitathatatlan, de nem enged meg más felismerést, mint ezt - keserűen, komikusan és kegyetlenül. Maguk a buddhista tanok ezt a száraz tanácsot adják a spirituális ösvényre nézve: „Inkább ne lépj rá... ha nem muszáj.” De ha valaki egyszer rálépett, akkor „jobb végigjárni” (uo.).
A buddhista perspektívák és alakterápia perspektíváinak összeszövődése más iskolák sok terapeutáját is érinti. Freud nyolcvan évvel ezelőtti, első tanulmányai óta a huszadik század a belső élet ismeretlen tengerein tett utazások érája, valamint e belső élet különböző területei felfedezésének és bekebelezésének érája lett. Freud, Jung, Adler, Reich és később Sullivan, Erikson és Bateson nekiindult, akárcsak a 16. század európai kutatói, egy új világot keresni - és megtalálták. Sok fontos területet mértek fel időközben, és az utóbbi 25 évben további részekre osztották föl ezeket és értékelték őket. Egyidejűleg a vallási gondolkodás is új pszichológiai erőt fejlesztett ki, különösen Buber munkája révén a zsidóságban, Tilliché révén a kereszténységben, és a tradicionális buddhista, taoista, hinduista és szufi-tanoknak az utóbbi években érezhetővé vált ázsiai befolyása révén. Ezeekből a gondolatokból profitáltak azok a pszichoterapeuták, akik saját diszciplinájukon belül nagyobb tudatosságot kívántak.
A terapeuta és a guru provinciái annyiban különbözőek maradnak, amennyiben követőiknek különbözők a céljaik. A pszichoterapeutához azért mennek az emberek, mivel szenvednek az életüktől. Számukra e szenvedés tartalmáról van szó, és elhagyják a terapeutát, ha már elég jól érzik magukat. Közben annyira megvilágosulatlanok maradhatnak, amennyire csak akarnak. Aki ellenben a vallási igazságot keresi, az azt a belső megszabadulást kémleli, melyet a vallás ígér. Számára talán az a spirituális diszciplina a fontos, mely egyáltalán nem érint olyan terapeutikus kéréseket, mint a függőség vagy zűrzavar.
Középen mégis van egy jelentős terület, amelyen a guru nézőpontja megváltoztathatná a klinikai pszichoterápiát, ahogyan mi azt ismerjük. Arról a terrénumról van szó, amelyen a pszichológiai és a spirituális egység víziója a normák új elvét adja és új rendeltetést ad a terápiának. E tekintetben a buddhista tanítás pszichológiai tisztasága azzal, hogy folytonosan ügyel arra a fájdalomra, mely ama fáradozásunkból fakad, hogy stabilnak érezzük magunkat, aztán az Ego illúziójáról szerzett világosságával, és azzal a gyakorlatával, hogy pontosan, egyszerűen és melegszívűen lásson, fontos hozzájárulást nyújt a pszichoterápiának, mind az alakterápián belül, mind azon túlmenően. Mindenesetre hogy ez a kezdeményezés megfelel-e valamiképpen a „terapeuta” és a „páciens” hagyományos szerepeinek, nyitott kérdés. Tökéletessé tenni annyi, mint elengedni. A terapeuták talán egy kultúrforma elengedése előtt állnak itt, bizonyos szerepek tökéletessé tétele előtt, azáltal, hogy átalakítják őket.

SEYMOUR.DOC

Seymour Boorstein

PSZICHODINAMIKUS TERÁPIA ÉS TRANSZPERSZONÁLIS KERESÉS

Sok transzperszonális terapeuta a transzperszonális terápia poláris ellentétének tekinti a freudi pszichoanalitikai elméletet. Feltételezem, azért jutottak erre a következtetésre, mivel a klasszikus elmélet a múltban és a jelenben egyaránt befeketítette a transzperszonális világát, amennyiben pusztán a csak jó és csak adó anyával való egybeolvadás vagy a kisgyermekkori boldogság óceáni érzéseinek feléledése utáni regresszív, infantilis vágyak jeleinek tekintette megnyilvánulásait.
Jóllehet freudista analitikusnak képeztek ki, munkám ma inkább azon a nyomon fut, melyet Ken Wilber jelölt ki Das Spektrum des Bewusstseins (A tudat spektruma, 1987) c. művében. Wilber a tudat sok síkjáról beszél; mindegyiket meg kell munkálni, integrálni és a többivel egyesíteni kell, ha azt akarjuk, hogy az ember elérje a megvilágosodást. Egyes síkok, biztosít minket Wilber, legjobban a pszichoanalitikus álláspontból közelíthetők meg, mások meditatív gyakorlatokkal. A megközelítés egyik síkjának sem lenne szabad akadályoznia vagy kizárnia a másikat, minthogy mindegyikre szükség van. Arról van szó, hogy egyazon feladat különböző részeihez különböző eszközöket vegyünk igénybe; egyetlen eszköz sem jobb, mint a másik - csak másmilyen.
The Atman Project (1980) c. könyvében Wilber megmagyarázza azt a tévedést, melyet a pszichoanalitikus felfogások véleménye szerint elkövettek a transzperszonálissal kapcsolatban: Csak az, hogy a tudatfeletti tapasztalatok olyan jelenségeket fognak át, melyekre a kettősség hiánya, a tér- és időnélküliség jellemző, még nem ok arra, hogy infantilisnak minősítsük őket. Az infantilis tapasztalatokat azonosítani azzal, ami az után lép föl, hogy az individuum a tudat egész ciklusán keresztülküzdötte magát magasabb állapotok elérése céljából, nem csupán durva egyszerűsítés, hanem összeegyeztethetetlen is olyan személyek tapasztalatával, akik elérték ezeket a magasabb állapotokat.
Nem lenne helyes a tudattalan klasszikus pszichoanalitikai elméleteit kommentálni anélkül,, hogy előbb át ne tekintettük volna azokat a mélyreható emócionális és intellektuális változások változásokat, melyek annak kutatásához kötődnek. Ám éppoly helytelen a transzperszonális területet kritizálni anélkül, hogy ugyanolyan intenzív tanulmányozást, meg emócionális és intellektuális figyelmet fordítottunk volna rá. Az alábbi tanulmány, mely mindkét kezdeményezéssel való, éveken át tartó foglalkozásból merít, azt mutatja meg, hogyan hathatja át egymást sikeresen a klasszikus és a transzperszonális kezdeményezés.

Freud műve olyan korszakban jött létre, amelyben a klasszikus fizika statikusnak és stabilnak tartotta a teret, az időt és az anyagot. Hasonlóképpen azt is feltételezték, hogy tudatos vagy tudattalan származékaikban konfliktus lép fel a Felettes-Én, az Én és az Az viszonylag stabil és statikus valóságai között. A pszichodinamikai elmélet nagyrésze egy olyan okság feltételezésén nyugszik, melyben az idő folytonosan előrehalad. Ennek a sajátos tudományos álláspontnak a kontextusában irracionálisnak tekintettek bizonyos transzperszonális elméleteket; a spirituális keresést gyakran az ellátottság és egy mindenről gondoskodó anyával való egybeolvadás utáni infantilis, regresszív törekvés pozíciójába utalták.
Fritjof Capra (1975), Jack Sarfatti (1975) és Henry Stapp (1976) munkái arra látszanak utalni, hogy az univerzumot olyan energiarészecskék halmazának lehet tekinteni, melyek mind összefüggésben állnak egymással és mind befolyásolják egymást, éspedig még a fényénél is nagyobb sebességgel. Sőt, a fizika azt mutatja, hogy az idő iránya meghatározatlan lehet, és alkalmasint nincsen ok és hatás, csak összefüggések. Éppúgy, ahogyan Newton és Einstein eredeti fizikáját az újabb kutatások fényében kibővítik, talán kibővíthetjük a klasszikus pszichoanalitikai elmélet egyes aspektusait is, hogy megértsük és belefoglaljuk a transzperszonális keresésbe az emberi törekvéseknek azt az aspektusát, mely meghaladja az interperszonális és intraperszonális fáradozást.
A pszichodinamikus pszichoterápiát és a „transzperszonális keresését” lehet egyetlen kontinuumban tekinteni. Hasonló módszereik, irányulásaik és céljaik vannak, és hasonló az elméleti hátterük. Hiszem, hogy a pszichodinamikus pszichoterápia és a spirituális keresés felléphet egyidejűleg vagy - bármilyen sorrendben - egymás után, és pozitívan befolyásolhatja a mindenkori másik fejlődését. Akár „nézőnek”, akár „tanúnak”, „ébresztőnek” vagy „megfigyelő Én-nek” nevezik a tudatállapotot, mind a pszichodinamikus pszichoterápia, mind a transzperszonális keresés azt az állapotot szeretné létrehozni, melyben az ember kellemetlen érzés nélkül képes elviselni a szellemben felmerülő érzések, gondolatok és fantáziák ár-apályát, sőt még tanulni is tud tőlük.
A pszichodinamikus pszichoterápia egyik főcélja abban áll, hogy amennyire csak lehetséges, tudatossá tegye a tudattalant annak érdekében, hogy az konstruktívan integrálható legyen a személyiség egészébe. Ez a cél figyelemreméltóan hasonlít bizonyos keleti hagyományok, mindenekelőtt a buddhizmus céljára. Egyes spirituális hagyományok megvilágosodottnak tekintik azt az embert, akiben tökéletesen tudatossá válik a tudattalanja. A buddhista meditáció lehetségesnek tartja, hogy az ember képes annyira kifinomítani tudatosságát, hogy még a testében zajló atomi folyamatoknak is tudatában lesz.
A pszichoanalízisben, a pszichodinamikus pszichoterápia paradigmájában a páciens megpróbálja ahhoz az alapszabályhoz tartani magát, hogy tudatában maradjon annak, ami minden pillanatban történik (gondolatok, érzések, észlelések), és azt közölje a terapeutával. A páciens olyan mértékben érzékeli egyre inkább pszichikai funkcionálásának folymatait, amilyen mértékben fejleszt ki kibővített tudatosságot. Azonkívül arra utasítják, hogy ne ítéljen.Bizonyos buddhista meditációs gyakorlatok, mint például a vipászana, melyek csaknem azonosak a pszichoanalízissel abban a módban, ahogyan a szellem kutatását a végső realitásokba történő bepillantás nyereségét megközelítik. A meditáló bizonyos időszakaszokat azzal tölt el, hogy mind tudatosabbá tegye gondolatait, érzéseit és észleléseit, és periodikusan beszámol tanítójának haladásáról.
A pszichodinamikus irányultságú terapeutának és a gurunak vagy spirituális tanítónak hasonlók a feladatai. A hagyományos pszichoterapeuta azzal segít páciensének vagy kliensének megszabadulni a problémák legyőzésének infantilis módjától, hogy először láthatóvá teszi ezeket az átviteli kapcsolatban. Ezeknek a hibásan alkalmazott viselkedésmódoknak és a személyiség felnőtt aspektusára gyakorolt negatív hatásuknak a felismerése kiküszöbölésükhöz vezet. Hasonló módon segít tanítványainak a guru vagy a spirituális tanító abban, hogy megszabaduljanak a vágytól, a dühtől, a hiúságtól vagy az önzéstől. Azonkívül mind a terapeuta, mind a spirituális vezető bátorságot ad a kliensnek vagy a keresőnek ahhoz, hogy szembeszálljon az ismeretlen szorongásokkal, akár a neurotikus félelem formáját öltik, akár a „a lélek” egzisztenciális „sötét éjszakájának” formáját, mely a spirituális keresés bizonyos szakaszaiban fellép.
Azt hiszem, minden nagy vallás és spirituális hagyomány magva az a vágy, hogy transzcendálják a dualitást és az elidegenedést, és nem-dualista módon éljék meg a világot. Minden kor misztikusai és nagy spirituális vezetői az öröm, a boldogság és az eksztázis foglalataként írják le a nem-dualitás - az „eggyélevés” - megélésének pillanatát. Ezek a tanok, módszereik és diszciplináik azt a bennünk lakó vágyat tükrözik vissza, hogy megértsük önmagunkat, állapotunkat és életharcunkat. Az élet értelmére vonatkozó belátásokkal szolgálnak, és technikákkal ahhoz, hogy elérjük a kielégítő tudatállapotot, azt az állapotot, melyet a tudományelőtti világban „megvilágosodásnak” neveztek.
Hasonlóképpen lehet látni a pszichodinamikus pszichoterápia folyamatát; eltávolítja azokat az akadályokat, melyek elzárják az utat azelől, hogy a legmagasabb funkciósíkon tudjunk élni, melyet ebben a keretben „genitalitásnak” hívnak. A genitalitást úgy kell érteni, hogy az individuum nem-dualista módon, teljesen és kreatívan él, és egy a világgal. Erik Erikson ezt így definiálja: „Intellektuális világosság, szexuális kölcsönösség és figyelmes szeretet, mely az embert belegyökerezteti felelősségeinek aktualitásába” (E. Erikson, 1964, 128. o.). Talán hasonlíthatjuk a genitalitás utáni vágyat a megvilágosodás kereséséhez. A genitalitásban a szexuális kifejezés ama tudatállapot paradigmájául szolgál, melyben szerető, gondoskodó és kielégítő kapcsolatok uralkodnak; a megvilágosodásban kibővült tudatosság áll fenn, mely együttérző, szerető viselkedéshez vezet.
Freud megjegyzései Erosz és Thanatosz duális ösztönéről magukban hordják a transzperszonális irányultság magvait. Freud posztulálja, hogy a szeretetösztön - Erosz - nem más, mint a világ tárgyaival való egyesülés utáni vágy. Legmagasabb formájában a szeretetösztön abban a vágyban nyilvánul meg, hogy összeolvadjunk a szeretet trágyával és eggyé váljunk vele. Ezt az összeolvadást az individualitás és az Én-határok pillanatnyi elvesztésében éljük meg a szexuális orgazmus pillanatában. Más szavakkal, az Erosz az a végy, hogy transzcendáljuk elválasztottságunkat, és legalább egy pillanatig megéljük a nem-dualitás eksztázisát, örömét és boldogságát.
Amikor magasabb síkon vizsgáljuk az Erosz megnyilvánulásait, nem lenne szabad megfeledkeznünk fontos korábbi fejlődési fázisairól (orális, anális, fallikus), melyeket később integrálni kell, ha az individuum el akarja érni a genitalitást. Ezeket a korábbi fázisokat úgy lehet tekinteni, mint amelyek a maguk sajátos módján előfutárai az összeolvadás és az egyesülés vágyának. Még magát az anális stádiumot is - melyben ez a vágy kevésbé látszik feltűnőnek -, tekinthetjük ama lokomotorikus készségek kibontakoztatójának, melyek lehetővé teszik, hogy elinduljunk egy szeretett ember felé, és valamilyen adományt hozzunk létre számára.

1. eset
Egy huszonnégyéves számítógépprogramozó jött pszichoanalitikus kezelésre, mivel a múltjával kapcsolatos gondolatok és érzések folyton megzavarták spirituális gyakorlatait. Pszichiátriaellenes beállítottsága ellenére végül segítséget keresett, mivel minden kísérlete sikertelen maradt, hogy ezeket az érzéseit meditációs gyakorlatában feldolgozza. Jóllehet nyilvánvalóan igen intelligens volt, úgy „rendezte a dolgokat”, hogy sosem járt valamelyik college-ba, nehogy az apjával - aki prominens orvos volt - konkuráljon. Az apja kemény és szigorú ember volt, és a fiú ödipális rivalitásfélelmei 5-6 éves korára nyúltak vissza. Az is világossá vált, hogy a spirituális gyakorlattokban elért siker az ödipális győzelem szimbólumává vált a fiatalember számára, és ezt követte az az igény, hogy a sikert meg nem történtté tegye. Ödipális átviteleinek hagyományos analízise megszabadította őt attól a mindig visszatérő igénytől, hogy minden vállakozásában - beleértve spirituális munkáját is - kudarcot valljon.

A korábbi stádiumok gátoltsága Freud szerint neurózishoz vezet. A pszichoterápiának az a célja, hogy kiküszöbölje ezeket a gátakat. Wilhelm Reich talán intuitív módon sejtette, milyen fontos volt Freud megjegyzéseiben az Erosz törekvése a nem-dualitásra, és ezért jutott saját munkájában az orgazmus funkciójának hangsúlyozására. Jobban meg tudjuk érteni reichet, ha látásmódját annak a veleszületett emberi ösztönnek a kontextusába helyezzük, hogy a nem-dualitást keressük.
A két ösztönből kiinduló elméletben az Erosz az életnek a fizikai testben történő kifejezésére és megtartására irányuló impulzust reprezentálja. A hagyományos pszichológia és pszichoterápia gyakran feltételezi, hogy a másik ösztön, a halálvágy a frusztrációból levezetett negatív reakció. Egy másik pszichológiai keretben azonban, mely magában foglalja az egzisztencia vagy a tudat más dimenzióit, és/vagy a tudat továbbélését a fizikai halál után, a Thanatoszt lehetne annak a vágynak tekinteni, hogy belenőjünk egy másik tudatállapotba. Ez a tudatállapot lehetne a misztikus tapasztalat, a testenkívüliség tapasztalata vagy éppen az újjászületés vagy reinkarnáció egy új életbe.
Life after life (1976, németül: Leben nach dem Tod, 1977) c. könyvében Raymond Moody olyan emberek tapasztalatairól számol be, akiket - miután klinikailag halottnak nyilvánították őket - újraélesztettek, s ők tovább éltek. Ezek az emberek képesek azoknak az eseményeknek a bemutatására, melyek körülöttük történtek, miközben ők már nem mutattak életjelet. Beszámolnak annak tudásáról is, hogy a tudatuk tovább élt, a megkönnyebbülés és az öröm érzékelésétől kísérve. Olyan személyekről készített tanulmányában, akik a Golden Gate-hídról leugorva akartak véget vetni az életüknek, de túlélték ezt, David Rosen (1975) a test transzcendálásának általános tapasztalatáról számol be, melyet kibővült tudatosság és gyönyörteli testi érzések kísértek. Néhány túlélő a spirituális újjászületés érzéséről beszél. Grof arról tájékoztat, hogy néhány öngyilkossági kísérletet elkövetett páciense egy LSD-terápia után felismerte, hogy „korábbi törekvése arra, hogy megölje magát, ténylegesen az Én transzcendálása iránti, fel nem ismert vágyakozás” volt (1973b, 44. o.).
Sok misztikus, ezoterikus vagy vallási hagyományban a halál egy másik tudatállapotra való felébredést vagy újjászületést reprezentál. Amit mi „ébrenlétnek” nevezünk, azt ezek a más hagyományok az „alvás állapotának” hívják. A test/ÉN felől nézve az Erosz annak megtartását és fejlesztését akarja, míg a Thanatosz annak végét keresi. Ha az Eroszt arra irányuló impulzusnak tekintjük, hogy a test révén megvalósítsuk a szeretet és a tudatosság legmagasabb stádiumát, akkor a Thanatoszt arra irányuló törekvésnek láthatnánk, hogy a normális, éber tudatállapot halála révén új tudatállapotokat éljünk meg. Sok transzperszonális gyakorlat sajátos meditatív és kontemplatív technikákat használ eszközként a megváltozott tudatállapotokba történő belépéshez. Magát a halált is fel lehet fogni egy megváltozott tudatállapot paradigmájaként. Az ember Erosz-dimenziója, örömteli, teljes e-világban-élése, a Thanatosz-dimenzióval, a transzcendencia, a megváltozott és kibővült tudatállapotok, a spirituális tapasztalatok utáni vággyal egyidejűleg áll fenn és működik.
A hagyományos pszichiátria abból indul ki, hogy az embernek bele kell törődnie az elkerülhetetlen halálba. Erikson azt hiszi, legfeljebb abban reménykedhetünk, hogy az emberi problémák és a következő generációért való felelősségünk iránti átfogóbb érzékben ellensúlyt találunk életünk megdöbbbentő végességével szemben (E. Erikson, 1964). Amit Erikson kínál nekünk - a legjobb, amit klasszikus, racionális sémánk nyújtani tud -, az pesszimista látásmód, mely a legtöbb ember számára meglehetősen sivár képet ad. Ezzel szemben ma azok a pszichológusok és pszichiáterek, akik a megváltozott tudatállapotok, a tudat túlélése (Jacobson, 1973; Moody, 1976), a testen kívüli tapasztalatok (Tart, 1968) és a reinkarnáció (Stevenson, 1974, 1977) területét vizsgálják, alternatív realitások lehetőségével ismertetnek meg minket. Nem lenne szabad sommásan regresszív jelenségekként elvetnünk ezeket a „spirituális” ügyeket, hanem behatóbban kellene megvizsgálnunk ezeket a területeket.

2. eset
Egy huszonkilencéves pszichológus arról számolt be, hogy gyermekként rendkívül elbűvölte E.A. Robinson „Richard Cory” c. verse, melyben egy állítólag boldog ember, akinek „mindene megvan”, eldobja magától az életet. Sosem értette meg a költeményt, noha egész élete során töprengett annak értelmén és az őrá gyakorolt hatásán. A kezelést nagy mértékű testi szorongásokkal kezdte el, melyek bizonyos ödipális konstellációkon és preödipális traumákon, szorongásokon alapultak, melyek a kezelés előrehaladtával elmúltak. Amikor a terápia véget ért, motivált volt arra, hogy maga is spirituális keresésbe fogjon, jóllehet tünetei messzemenően megszűntek. Egy klasszikus „ahá-élményben” meglátta a párhuzamot Richard Cory és Buddha szituációja között, aki előtt hercegként minden világi élvezet nyitva állt, és aki mégis arra érzett ösztönzést, hogy megkezdje saját spirituális keresését, hogy több értelmet találjon. Richard Cory is, Buddha is az ő saját élethelyzetét tükrözte vissza, hiszen bár kielégítő családi kapcsolatokkal rendelkezett és mentes volt a tünetektől, mégis igényt érzett arra, hogy magasabb értelmet keressen. Észrevette, hogy korábbi halálfélelme eltűnt, sőt néha előre örült természetes halálának - ami nem a depresszió megnyilvánulása volt, hanem a meditációs gyakorlatban szrzett tapasztalatainak és a transzcendencia iránti vágyának következménye.

Egy transzperszonális kezdeményezés hozzájárulhat ahhoz, hogy aláássuk azt a karakterpáncélt vagy személyiségstílust, amelyet sok ember defenzív módon azért fejlesztett ki, hogy megbirkózzék a konfliktusaival. Kényszeres személyek például, akik erősen és mereven kötődtek bizonyos viselkedésmódokhoz, paradox módon olykor úgy érzik, rendkívülien érinti őket változékonyság és a folytonos átalakulás buddhista látásmódja, melyben semmi sincs, amiben az ember megkapaszkodhatna. További fontos terület, ahol a transzperszonális segíthet a hagyományos pszichoanalitikus pszichoterápiának, a transzperszonális kezdeményezés optimista atmoszférája, ellentétben az inkább pesszimista pszichoanalitikus szemlélettel.
Freud valószínűleg sejtette, hogy a pszichoanalitikus elmélet kiegyensúlyozatlan. Azt írta Hereward Carringtonnak: „Ha újra kellene kezdenem az életemet, szívesebben szentelném magamat a parapszichológiának, mint a pszichoanalízisnek” (Jones, 1957, 392. o.). Freud túlságosan racionális ember volt ahhoz, hogy képes lett volna elfogadni azt, ami az ő kultúrájában a spirituálissal összefüggő dolgok irracionalitásának számított. A mi korunkban azonban, tekintettel az újonnan rendelkezésre álló tudományos ismeretek óriási mértékére, nyitottnak kell lennünk alapvető fogalmak újradefiniálására a pszichoterápiában is.
Sem a terapeutának, sem a gurunak, sem a tanítónak nem szabad leértékelnie a többiek fáradozásait; ellenkezőleg, azt kellene meglátnia mindegyiknek, fel tudja-e használni és ki tudja-e bővíteni a többiek munkáját. Csak az emberi természet mindkét oldalának - ami egyfelől az inter- és intraperszonális fejlődést, másfelől a spirituális fejlődést jelenti - kiegyensúlyozott fejlődése révén válik képessé az ember arra, hogy elérje teljes potenciálját.

SUTICH.DOC

Első rész

A transzperszonális pszichoterápia dimenziói

Anthony J. Sutich

A TRANSZPERSZONÁLIS PSZICHOTERÁPIA - TÖRTÉNETE ÉS MEGHATÁROZÁSA

1968-ban publikáltam egy rövid tanulmányt, mely azt hirdette meg, hogy a pszchológiában növekedőben van egy új erő, mely a humanista pszichológia közvetlen következményének tűnt; az írásnak ez volt a címe: „Transpersonal Psychology: An Emerging Force”. E munka publikálása után egyre világosabbá vált számunkra, hogy ez az új transzperszonális erő több volt, mint „következmény”; a transzperszonális pozíció mögött rejlő feltételezések világosan különböznek azoktól, melyek a „növekedésorientált” humanista pozíció alapját képezik. Új paradigma merült föl.
A humanista pszichológia pozíciójához tartozó legfontosabb feltételezések valószínűleg egyik korábbi írásomban jelentek meg, melynek ez volt a címe: „The Growth Experience and the Growth Centered Attitude” (1949, 1967). Ezek a feltételezések alkották a Journal of Humanistic Psychology 1961 tavaszán történt kiadásának és a Humanista Pszichológiai Egyesület 1963 augusztusi megalapításának bázisát. 1966-ban általános egyetértés uralkodott a tekintetben, hogy a humanista pszichológia alapcélja az „önmegvalósítás” vagy valami ennek megfelelő.
A transzperszonális pozíció alapjául szolgáló feltételezések továbbfejlődtek (Sutich, 1968, 1969), és akkor fogalmazódtam meg először világosan, amikor megalapítottuk a Transzperszonális Pszichológiai Egyesületet a Traszperszonális Intézet egyik osztályaként (Sutich, 1972). Ezeket a feltételezéseket a következőképpen lehet összefoglalni:
- Egy magasabb állapot irányába ható impulzusok folyamatosan jelen vannak minden emberben, még ha ezek nem szükségképpen tudatosak is benne minden adott pillanatban.
- Egy magasabb állapot megvalósítása lényegileg egy „ösvényhez” (a cselekvés vagy magatartás valamely útja, melyre egy magasabb állapot megvalósításának céljával lépünk) kötődő gyakorlástól és attól függ, alkalmasak-e a feltételek az érintett személy számára.
- Mindenkinek joga van ahhoz, hogy saját ösvényét szabadon válassza meg, és ha úgy kívánja, szabadon váltson egyik személyes ösvényről a másikra.

Transzperszonális irányultságú terápia

E feltételezések figyelembevételével ezért a transzperszonális irányultásgú terápiát úgy írhatjuk le, mint olyan terápiát, amely közvetlenül vagy közvetve magasabb állapotok megismerésével, elfogadásával és megvalósításával foglalkozik. Mint ilyen, ez nem új; sőt talán a legősibb az összes terapeutikus kezdeményezések közül. A történelem során jelentős szerepet játszott a legtöbb, ha nem minden olyan rendszerben, mely magasabb állapotok megvalósításával foglalkozik.
A transzperszonális terápia azokkal pszichológiai folyamatokkal törődik, melyek olyan állapotok megvalósításához vagy realizálásához kapcsolódnak, mint a „megvilágosodás”, „misztikus egység”, „transzcendencia” vagy „kozmikus eggyélevés”. Foglalkozik azokkal a pszichológiai feltételekkel vagy pszichodinamikus folyamatokkal is, melyek közvetlenül vagy közvetve akadályozzák e transzperszonális megvalósítást. A múltban és a jelenben az embereknek kényszerűen különböző viszonyuk volt azon impulzusaikhoz, melyek magasabb állapotok vagy az emócionális növekedés irányába mutattak; ebben a vonatkozásban életciklusaik különböző időszakaiban különböző fejlődési fokokat értek el.
A fejlődés, a tapasztalás és a részvétel különböző kokozatait nem mindig kezelték a kliensek/páciensek vagy a terapeuták számára legértékesebb módon. A pszichoanalízis pl. eredetileg nem irányult és ma sem irányul arra, hogy a magasabb állapotok irányába mutató impulzusokkal foglalkozzék. A behaviorizmus alapvető feltételezései sem álltak közvetlen vonatkozásban a kliensek transzperszonális tapasztalataival és érdekeivel. Mindazonáltal bizonyos határok között mind a pszichoanalízis, mind a behaviorizmus gyakran jelentett segítséget olyan emberi problémákkal történő foglalkozásban, melyek meghatározott pszichológiai rendszerek érdeklődésének gyújtópontjába esnek.
Saját tevékenységem a humanista pszichológia területén, és kiállásom mellette mutatja azt a tiszteletet, melyet e pszichológia jelentősége és lényegi érdeklődése, valamint fáradozásai értéke iránt tanúsítok. Ám Baba Ram Dass, a Harvard Egyetem egykori pszichológiaprofesszora egyik előadásában rámutatott arra a diszkontinuitásra, amely azon munka között, melynek motívuma az önmegvalósítás (a humanista irányultság főcélja), és azon munka között áll fenn, amelyet magasabb állapotok megvalósításának irányába folytatnak. Azt is tapasztaltam, hogy Roberto Assagioli, a pszichoszintézis megalapítója most a transzperszonális fogalmát használja a spirituális helyett, mivel az utóbbival oly gyakran visszaéltek. A transzperszonális pszichológiának ez a munkaterület - a transzperszonális az interperszonális helyett - a fő törekvési tárgya. Feltételezik, hogy a spirituális vagy transzperszonális elkötelezettség magas szintje erősebb interperszonális fejlődéshez is vezet vagy megkönnyíti ezt, és fordítva.

A transzperszonális terápia viszonya a humanista és más interperszonális terápiákhoz

Valószínűleg minden ember interperszonális pszichodinamikai területén vannak „elintézetlen ügyek”, akár tudja ezt, akár nem. Ezért azoknak, akik a transzperszonális terapeutikus kezdeményezéssel foglalkoznak, szükségképpen bánniok kell effajta anyaggal önmagukban és másokban. Saját praxisomban a kliensek mindenfajta „neurotikus” állapotával dolgozom - kényszerekkel, fóbiákkal, szorongásokkal -, akár kötődnek személyesen ezek a páciensek valamely spirituális ösvényhez, akár nem. Mások, mint pl. a pszichoszintézis terapeutái szintén dolgoznak mind interperszonális, mind transzperszonális problémákkal. Mivel a transzperszonális terapeuta alkalmas munkaterülete a patológiák és a pozitív emberi lehetőségek teljes spektruma, érdeklődéssel tekint arra a pszichológiai munkára, mely az egész spektrumban folyik, és támogatja azt.
Ha a transzperszonális terápia célkitűzését lényegileg érvényesnek fogadjuk el, akkor kézenfekvőnek tűnik a kérdés: „Milyen feltételeknek kell teljesülniök ahhoz, hogy az ember transzperszonális terapeutaként dolgozhassék?” Azzal az előfeltevéssel, hogy a transzperszonális terapeutikus vagy tanácsadó munka döntő pontjának magának a terapeutának a perspektíváját, beállítottságát vagy irányultságát tekintem, a követelményeket illetően a következő ideiglenes kijelentéseket javaslom:
A terapeuta vagy a tanácsadó:
- a saját spirituális vagy transzperszonális ösvényén található;
- elismeri minden kliensének azt a jogát, hogy a saját ösvényét kövesse, ill. egy másikra váltson át, ha ez számára kívánatosnak tűnik;
- elkötelezettje annak az elvnek, hogy minden embernek folyamatos impulzusai vannak az emócionális növekedés és a magasabb állapotok irányába, és elismeri, hogy a transzperszonális terapeuta fő felelőssége abba áll, hogy legjobb erői szerint segítsen kliensének az emócionális növekedés és a magasabb állapotok megvalósításában;
- más pszichológiai elvek mellett megfelelően tisztában van azzal is, milyen szerepet játszanak az ember teljes életciklusában az önbecsapási mechanizmusok, beleértve ezek működési módját a saját személyében /nagy hálával tartozom Chögiam Trungpa Rinpoche lámának e régóta fennálló személyes és hivatásbeli megfigyelés megállapításáért/;
- elismeri, hogy minden embernek vannak impulzusai a magasabb állapotok irányába, akár járnak egy bizonyos ösvényen, akár nem. Sajátosabban kifejezve ez azt jelenti, hogy az egyes emberekkel amennyire csak lehetséges. olyan sokat kell dolgozni a viszonyulás azon technikáinak és formáinak igénybevételével, melyek közvetlenül relevánsak az ő pillanatnyi állapota szempontjából.

További idevágó kérdések

Azon évek során, amikor transzperszonális pszichoterápiával foglalkoztam, számos olyan kérdés merült föl, melyekkel meg kellett küzdenem. Ezt a munkát azon kérdésekből készített válogatással zárom, melyek komoly tárgyalásra érdemesnek tűnnek:
- Melyek azok a különböző területek, melyekre alkalmazni lehetne a transzperszonális pszichológiát?
- Milyen szerepet játszik a meditáció a transzperszonális pszichológiában? A meditáció mint terápia kielégítő-e a neurotikus és más pszichopatologikus állapotok kezelésére?
- Milyen módon dolgozhatik a transzperszonális terapeuta vagy tanácsadó olyan kliensekkel, akik nem járnak semmiféle spirituális ösvényen?
- Manapság gyakran lehet találkozni a nagy spirituális hagyományok fogalmaival és kifejezéseivel, például olyan buddhista fogalmakkal, mint a „megfelelő tanítás”, „helyes beállítottság”, „helyes megértés” és „helyes cselekvés”. Mit jelentenek ezek a fogalmak? Milyen viszonyban állnak a transzperszonális pszichológiával?
- Rendszer-e a transzperszonális pszichológia?
- Ha az ember transzperszonális irányultságú, hogyan választ olyan terapeutikus technikákat, melyek azok számára is megfelelőek, akik valamilyen spirituális ösvényen járnak, és azok számára is, akik ilyenen nem járnak?
- Mi a jelentősége a transzperszonális munkában az önbecsapásnak és az önbecsapás tudatának?
- Mi követelendő meg a transzperszonális terapeuták kiképzésében és/vagy fejlesztésében?
- Hogyan működhetnek együtt a legharmónikusabban és leggyümölcsözőbben a transzperszonális terapeuták a különböző, keleti és nyugati vallási fogások és spirituális diszciplinák tanítóival és tanácsadóival?

ULLMAN.DOC

Montague Ullman

ÁLOMWORKSHOPOK ÉS GYÓGYÍTÁS

Az álmok transzperszonális ismertetőjegyeit szerencsétlen módon régóta beárnyékolják Freud felfedezései az álomról. Ma történelmi távlatból kell szemlélnünk a téma megközelítésének klasszikus pszichoanalitikai módját, ha el akarjuk választani a korai kutatók ma még érvényes hozzájárulásait attól a metapszichológiától, melybe azok beágyazódtak. Álomképeink a számunkra fontos más emberekhez való viszonyunk állapotát, és ezeknek a viszonyoknak az emócionális árnyalatát tükrözik vissza; e képeket az éber tapasztalás és ezen emócionális terület közötti kölcsönhatás formálja.
E kölcsönhatás megfigyelhető egy csoportkörnyezetben, és itt kidolgozhatók a transzperszonális ismertetőjegyek.

Tudásunk határai

Abba, ahogyan az álmokhoz közeledünk, bizonyos blazírtság lopakodott be, ami részben Freud egyik hagyatékaként magyarázható. Az ő úttörő, messzeható megfogalmazásai olyan hallatlan befolyással bírtak, hogy csak nehezen tudjuk elválasztani empírikus tudásunkat attól a metapszichológiai struktúrától, melyet ő fejlesztett ki az álom értelmének és dinamikájának magyarázatára. Freud gondolkodása, melyet klinikai tapasztalata határozott meg, kizárólag arra a harcra koncentrálódott, melyet az álmodó folytat múltjának megoldatlan problémáival. Ő konfliktusként és megoldásként fogta fel az álombeli feszültséget, amikor is a konfliktus az Én ama vonakodásából keletkezik, hogy elfogadja a primitív ösztönökből levezetett infantilis vágyakat.
C. G. Jung lényegesen szélesebb bázisra helyezte spekulációit az álmokról. Az emberi egzisztencia természetes és univerzális dimenziójának tekintette az álmodást. Az ő szemében integratív funkciójuk van az álmoknak; a személyiség olyan aspektusaira irányítják a figyelmet, melyeket éber állapotban nem ismerünk el eléggé. Jung számára a feszültség a személyiségen belüli polaritásokból adódott, azokból a polaritásokból, melyeket előbb komplementáris viszonyba kell hozni, hogy az érintett aztán fel tudja ismerni személyiségének minden aspektusát és dolgozni tudjon velük. Annak kutatásához, amit ma az álmodás transzperszonális lényegének neveznénk, Jung posztulálta a kollektív tudattalant, ami genetikus hozományunk része és archetipikus szimbólumok álombeli megjelenése révén válik időről időre észrevehetővé.
Freudnak köszönhetjük a dinamikus álomkonceptust. Ha elhagyjuk metapszichológiai sémáját, meglátjuk, hogy magyarázatot adott arra, hogyan jutnak be az álomba a múltbeli és jelenbeli feszültségekkel kapcsolatos információk. Felismerte, hogy egy röviddel korábbi történés, az utolsó nap egyik eseménye válik az álom szervező gyújtópontjává. Jóllehet ez az esemény önmagában jelentéktelen, mégis fontosságra tesz szert, éspedig azáltal, hogy kapcsolatban áll a múlt valamelyik megoldatlan témájával. Úgy tűnik, az ezzel asszociált érzelmek visszhangzanak át a múltunkon és mobilizálják korábbi élettapasztalatunk azon töredékeit, melyeknek közük van a problémához. Az álom során összehordjuk a jelen és a múlt releváns adatait, meg a rendelkezésünkre álló egészséges vagy defenzív segédeszközöket, és megpróbálunk megoldásra jutni.
Jungnak köszönhetjük az álom növekedéselőmozdító potenciáljának és ama tulajdonságának felismerését, hogy önmagunkkal szembesít minket. Ez a szembesülés előrevisz bennünket a személyiségintegráció magasabb síkjaira, mivel nem csupán konfliktusunkat világítja meg, hanem realizálatlan potenciálunkat is. Jung nem lát két, egymással háborúzó oldalt a személyiségünkben; inkább annak szükségességét hangsúlyozza, hogy ismerjük fel saját magunk elhanyagolt, ignorált vagy fejletlen aspektusait.
Bizonyos időszakokban a múlt sajátos, megoldatlan problámái foglalkoztatják az álmodót, más időszakokban az újabb tapasztalatok befolyása és az emócionális növekedés előrenyomulása. Az éber tapasztalásnak - mely elegendő feszültséget kelt ahhoz, hogy behatoljon álmainkba - mindkét esetben az erőszakos újdonság bizonyos minőségével kell rendelkeznie. Az ilyen tapasztalatok annyira újak, hogy valami ismeretlenre és idegenre utalnak. Az újdonság milyensége határozza meg az álom gyújtópontját. Az éber állapotban történt esemény azért hatol be áloméletünkbe, mivel összefüggést hoz létre múltunk sebezhető területeivel. Az alvási ciklus álomfázisa aztán arra szolgál, hogy megvizsgálja ezeknek az új tapasztalatoknak a jelentőségét a korábbi tapasztalatok és a rendelkezésünkre álló megoldási mechanizmusok hátterében.
Így fest - rövidítve - az álmok perszonális felfogása. Ha át akarunk térni a transzperszonális szemléletre, akkor nemcsak azt kell közelebbről kikutatnunk, mit is értünk tulajdonképpen újdonságon, hanem az álom más fenomenológiai jegyeit is pontosabban szemügyre kell vennünk. Talán radikálisan más perspektívát is kell alkalmaznunk áloméletünk jelentőségének és potenciáljának vonatkozásában.

Érzelmek és álmok

Az álmodás központi folyamata az érzelmek metaforikus ábrázolásaa vizuális képek formájában. Az érzelmek az emberek közötti összekötő szövetként funkcionálnak, és olyan mátrixot vagy médiumot nyújtanak, amelyben megjelenhetnek az emberi tranzakciók. Ha minden simán megy, nyugodtnak, derűsnek és támogatónak éljük meg ezt a mátrixot, akárcsak a tenger felszínét. Ha nehézségek adódnak, akkor háborgás keletkezik a mátrixban, és ez a harag és a zűrzavar érzelmeihez vezet.
Ha feltételezzük, hogy az újdonság a fő kötőelem az éber tapasztalás és az álmodás között, akkor ezzel az álomtudat őrfunkcióját hangsúlyozzuk; a napi történések új aspektusai potenciálisan összezavarhatják az emócionális status quót. Ez a lehetőség megköveteli az álmodó figyelmét, és szükségessé teszi, hogy értékelje a helyzetet és megoldást találjon.
Az újdonság két fontos módon kapcsolódik a személyes növekedés kérdéséhez.
Először is valóban új tapasztalatra tehetünk szert s aztán arról álmodhatunk. Új helyzetben találjuk magunkat, melyet nem vehetünk egyszerűen hallatlanra. Az idegenség érzése bizonyos feszültséget kelt. Egy sor más érzelem is feltámadhat, mint például az érdeklődés, a kihívás, az előérzet. Pozitív érzelmek olyan helyzetekben lépnek föl, melyek „közeledési” magatartást tartalmaznak - új tapasztalatokat a művészetben, a szerelemben, a tanulásban -, míg inkább negatív érzelmek támadnak akkor, ha harci- vagy menekülésmintáról van szó, mint mondjuk egy katona első csatatapasztalatában. A közös tényező a következő: A reális helyzet valami valóban újat kínál, ami elől az ember nem tud kitérni. A múlt kutatásával megkísérli, hogy megtalálja a kihívással megbirkózásnak az útját.
Másodszor azonban az újdonság nem objektív jellegzetessége annak a helyzetnek, amellyel szembesülünk; az újdonság inkább abban a módban van, ahogyan szubjektíve érzékeljük a helyzetet. Ha a múlt fogékonnyá tesz minket arra, hogy fenyegetőnek lássunk egy helyzetet, és ha ez áttöri elhárító mechanizmusainkat, akkor az újdonság érzelme abból az érzésből származik, hogy nem vagyunk készek megbirkózni a helyzettel. Az elháritó operációknak nem sikerült megóvniok bennünket ettől a tolakodó újdonságtól. Meglepődve kell például megállapítanunk, hogy amit mi pénzügyekben ésszerűnek tekintünk, azt mások önzésnek élik meg. Ha ez olyan helyzetben tör ránk, amely elől nem tudunk kitérni, akkor éjszakai feladatunk abban áll, hogy megvizsgáljuk a kérdést és erőt gyűjtsünk ahhoz, hogy megküzdjünk a rólunk szóló igazság e darabkájával. Ha ez nem sikerül, meg fogjuk kísérelni elhárító mechanizmusaink helyrehozását.
Nem vagyunk egyedül a világon. Minden fáradozásunk, hogy levetkőzzünk régi beállítottságokat és újakat öltsünk fel, múltbeli és jelenlegi érzelmi kötődéseink átstruktúrálódását is tartalmazza. Éppen ez az átstruktúrálódás foglalkoztatja az álmodót. A tapasztalat tolakodó, új aspektusai tudatosítják az álmodóban, hogy bizonyos eltolódások és változások kezdődtek. Aggódván a lehetséges következmények miatt, az álmodó mobilizálja a múlt releváns információit, hogy jobban tudja értékelni és legyőzni is a helyzetet. Ha az eme fáradozással összekapcsolódó feszültségek nem lépnek át egy bizonyos küszöböt, akkor természetes végéig folytatódik az álomfázis. Ha azonban a feszültség nagyobb, mint amit az alvás állapota megenged, akkor az álom megszakad, és az álmodó felébred. Az álom őrfunkciójának nézőpontjából tekintve az álmodó valami újat fedezett fel emócionális horizontján, aminek a következményeit és implikációit átkutatta, és döntést hozott arról, szükséges-e a teljes felébredés vagy nem.
Transzperszonális szempontból fontos a mások személyéhez és saját személyünkhöz fűződő emócionális beállítódások átstruktúrálódása. Az emóciókat csak transzperszonális történésekként érthetjük meg. Az emóciók lényegéről alkotott biológiai, pszichológiai és szociális teóriák elmennek e tény mellett.

Trigant Burrow kiveendő ebből az általánosításból, amint a következő idézet mutatja: „A determinálatlan és minősítetlen szubjektív érzés a primér organizmus esetében a tapasztalatok összessége, az élet horizontja. Az organizmus szubjektív érzése az egyetlen primér érzése. És ha külső objektumok növekvő észlelésével kiszélesedik az élet, ez a szubjektív modusz továbbra is változatlan marad. Primér objektív tapasztalatunk a belső érzéssel alkotott kontinuitássá olvad össze. Mintegy hozzátoldódik a szubjektív élethez, belezárul ebbe. Kezdődő kapcsolatában az objektivitás világához az élet ily módon még mindig megtartja folyékony, differenciálatlan, összekötő moduszát. Mert az élet elsősorban affektív. Az affektus az emberek közös alapja. A szubjektív affektus olyan, mint egy organikusan nőtt szikla. Itt, a velünk született érzés közös örökségében birtokoljuk az emberi tudat első és eredeti oldószerét.” (1927)

Ebben a kontextusban a transzperszonális jelentőség felülmúlja a biológiai, a pszichológiai, a szociális, sőt a kultúrális jelentőséget is.
Pozitívabban kifejezve: emócionális kapacitásunkat egyesítő energiamezőnek látom, mely fenntartja egymás közötti - mint ugyanazon biológiai species tagjai közötti - kötelékeink integritását. Akkor fejlesztünk valódi érzelmeket - akár negatív érzelmeket is, mint a düh -, ha szükségessé válik ennek az egységnek a gyakorlatban történő realizálása és megerősítése, vagy helyrehozása, ha megsérült. Ha mozgásba jön egy interperszonális mező, akkor a kísérő valódi érzelem megkönnyíti a mozgást és egyidejűleg megőrzi az interperszonális mező integritását. Egy pszeudo-emóció azonban nem könnyíti meg az interperszonális mozgást, hanem manipulálja vagy tönkreteszi az interperszonális mezőt, hogy ellenőrizze a mozgást. A düh egészséges és valódi emóció, mely definiálja, mit kell megváltoztatni anélkül, hogy tönkretennénk azt az interperszonális mezőt, melyen a probléma föllépett. Az ellenségesség pszeudo-emóció. Ebben az esetben az akarat eltérül eredeti céljától, ti. hogy megkönnyítse a mozgást, és arra a vágyra koncentrálódik, hogy tönkretegye az interperszonális mezőnek azt a részét, melyet az illető a probléma okának tekint. További emóció - pszeudo-emóció párok a szeretet és szolgalelkűség, az önállítás és agresszió.
Mi vagyunk a közvetítői azoknak az érzelmeknek, amelyeket úgy élünk meg mint a létünkbe beáramló folyókat, és amelyeket a létünkből kiáramló folyókként nyilvánítunk ki. A valódi érzelmek olyasmivel kapcsolnak össze minket, ami nagyobb nálunk, és mélyebben visznek bele minket a világba. Álmainkban mi írjuk a forgatókönyvet, és megteremtjük azokat a szerepeket, melyek a legjobban kifejezésre juttatják aggodalmunkat arra vonatkozóan, ami akadályozni látszik ezt a mozgást. Egyszerre vagyunk nézői és előadói annak a belső drámának, melyet mi alkottunk. Ez a belső színház sok tekintetben hasonlít külső ellentétéhez. Éppúgy az emberi emóciók váltakozásaival foglalkozik, és éppoly hatalmasan képes kiemelni minket saját magunkból és átvinni a magasztos birodalmába. Álmaink képei érzelmekben gyökereznek. Ha képesek vagyunk megragadni metaforikus üzenetüket, érzelmek szabadulnak fel. Az alakteoretikusok hangsúlyozzák ezt, felhasználván a képeket arra, hogy kitöltsék a múltból visszamaradt emócionális „üregeket”.
Igazolható-e valamiképpen - azon a tényen kívül, hogy a tapasztalatban „ilyen tapintásúak” - az érzelmeknek effajta szemlélete? Két érvet szeretnék megemlíteni, melyek igazolják ezt a szemléletet.
Úgy tűnik, hogy a REM (rapid eye movement) alvási fázisok fellépése és vezérlése viszonylag régi és primitív agyi struktúráktól függ. Filogenetikai szemszögből a kortikális izgalom állapotai és a REM-periódusok szoros kapcsolata, a REM-állapot és az érzelmi életünk közötti szoros kapcsolat, meg az agytörzs struktúráinak prominens szerepe érzelmi életünkben kézenfekvővé teszi azt a lehetőséget, hogy ezek a mechanizmusok az emberi species túlélési igényeivel összefüggésben keletkeztek. Talán azt az éjszakai fiziológiai mechanizmust szolgáltatták, melynek segítségével a primitív ember felülvizsgálta embertársaihoz fűződő kapcsolatait. Végtére is individuumként sokkal sebezhetőbb volt, mint egy csoport tagjaként. Számára az érzelmek voltak eme összetartozás kifejezésre juttatásának eszközei. A REM-állapot adta azt a lehetőséget, hogy éjszaka még egyszer fölvonultassa a kapcsolatokat és összefüggéseket a napi tapasztalatok kíséretében.
Feltételezéseim további bázisát nyújtják az álomtelepátiáról szóló parapszichológiai tanulmányok, és különösképpen az újabb kísérleti munkák (Ullman, Krippner és Vaughan, 1973). Azok után, hogy az utóbbi 15 évben ilyen munkákat kezdeményeztem és vezettem, meg vagyok győződve, hogy az osztályozás és rendezés folyamata, melyet a REM-fázisban végzünk, túlterjed térbeli határainkon, és képes telepatikusan felvenni releváns információkat, de ugyanígy átlépi időbeli határainkat is, és képes prekognitív módon információkat felvenni. Ámbár alkalmilag véletlenszerűen is megjelennek információk, paranormális módon elkapott információ rendszerint inkább akkor lép föl, ha szignifikáns emócionális kötelék áll fönn a résztvevők között. Úgy tűnik, általunk meg nem értett módokon képesek vagyunk transzcendálni egzisztenciánk megszokott, beszűkítő realitásait, és meg is tesszük ezt azokkal az eseményekkel összefüggésben, melyek fenyegethetik másokhoz fűződő érzelmi kapcsolatainkat.

Transzperszonális szemlélet

Miután bizonyítottuk az érzelmek alapvető szerepét az álmokkal kapcsolatban, megvizsgálhatjuk azt a módot, ahogyan az álmunkban megjelenő érzelmi képek szolgálják azt a célt, hogy fenntartsuk vagy megjavítsuk a számunkra fontos emberekkel való kapcsolatunkat. Ez a mechanizmus egyáltalán nem komplikált. Befolyásunkat másokra vagy mások befolyását ránk érzelmileg regisztráljuk, teljesen függetlenül attól, helyesen érzékeljük-e őket vagy egyáltalán tudatukban vagyunk-e. Valamilyen síkon történő regisztrálásuk előfeltétele annak a módnak, ahogyan az érzelmek felszínre kerülnek az álmokban. Közben szembesülünk azzal, ami ténylegesen történt. Tanúi leszünk az igazság és ama kísérletünk közötti diszkrepanciának, hogy eltorzítsuk ezt az igazságot. Röviden, az őszinteség bennünk magunkban lévő területével szembesülünk.
Tekintélyes kultúrális kondícionálás szükséges ahhoz, hogy fenntartsuk az individualitás és az egymástól elválasztottság illúzióját. Ha őszintén olyan testvérekként élnénk meg egymást, akik ugyanahhoz a specieszhez tartoznak, akkor nehéz lenne igazolni azt a végtelen mennyiségű bántó cselekedetet, melyet egymás ellen elkövetünk abbéli ártatlan fáradozásunkban, hogy egy individualista orientációt fogadjunk el és érvényesítsünk. Az öncsalás kifinomult rendszereit fejlesztjük ki, hogy elfedjük mindannyiunk egy voltának tényét. A pszichoterápiában megpróbálunk segíteni az embereknek, hogy legyőzzék individuális öncsalási rendszereiket, melyek korlátozzák személyes önmegvalósításukat. De sehol sem foglalkozunk azzal a nehéz feladattal, hogy legyőzzük a kultúrálisan megerősített öncsalási rendszereket, melyek individuális pályán tartanak minket és aláássák az egyetlen egy species tagjaiként alkotott egységünket.
Az álmok ama fáradozásunk jelei, hogy igazán emberi módon, igazán elköteleződjünk más embereknek. Amikor ébren vagyunk, az elválasztottság és az individualitás áll a gyújtópontban; amikor alszunk, eltolódás következik be a másokkal való összetartozás természetesebb állapota felé. Ha az individuumokat a tenger hullámainak tekintjük és nem lezárt, egymástól elválasztott struktúráknak, akkor azt mondhatnánk, hogy éber állapotban csak e hullámok taraját látjuk, és - tévesen - elválasztott struktúráknak tartjuk őket; az álom állapotában ellenben mindenekelőtt a hullámok völgyeire ügyelünk, azaz a tarajokat összekötő médiumra. Ez a transzperszonális birodalma, és az itt uralkodó turbulencia foka az, ami az álmodót a leginkább foglalkoztatja.
Az álom emberi méltóságunkkal szembesít minket. Azáltal teszi meg ezt, hogy egyszerűen megmutatja az igazságot. A probléma az, hogy az igazság gyakran túl forró ahhoz, hogy éber állapotban hozzányúljunk. Ez is érthető. Ha az álmodás valóban az emócionális vakfoltok eltávolításának kísérlete, akkor az álmodónak nehezére esik egyedül megbirkózni velük. Végül is a vakfoltok elsősorban azáltal keletkeztek, hogy szociális befolyásoknak volt kitéve. Ezért ésszerűen el lehet várni, hogy valamiféle szociális folyamatra is szükség van kiküszöbölésükhöz. A tapasztalatvonatkozású álomcsoport ilyen szociális folyamat (Ullman és Zimmerman, 1979).

A tapasztalatvonatkozású álomcsoport

Az álmokkal kis csoportokban folytatott, tapasztalatvonatkozású munka tudatosabbá tette bennem az álommunka transzperszonális dimenzióját. Tudatosította bennem az embereknek azt az erős igényét is, hogy annak az intimitásnak és őszinteségnek a teljességében kommunikáljanak egymással, amit az álommunka megkövetel. Csak kevés megfelelő szociális csoportképződmény van, amely adekvát módon képes kielégíteni ezt az igényt. Sajnos az embereknek gyakran nincs más választásuk, mint hogy privát keretek között, vagy ha megengedhetik maguknak, specializálódott terapeutikus intézményekben járjanak utána ezeknek az igényeknek. Az ilyen intézmények, ha egyáltalán, akkor is éppen csak a peremét érintik az álommunka transzperszonális minőségének; ott érthetően az individuális pszichológiai sík áll a középpontban.
A tapasztalatvonatkozású álommunkát két elv irányítja. Először: Az álmodó maga tartja ellenőrzés alatt az egész folyamatot. Másodszor: A csoport katalizátorul szolgál; elősegíti és támogatja az álmodó ama fáradozását, hogy kapcsolatba lépjen az álmával. Senki, még a csoportvezető sem bitorol tekintélyt. A teóriákat kerülik, leszámítva néhány alapvető, nem teóriafüggő konceptust, mint amilyen például az álomképek összekapcsolása „a nap maradékaivá”, valamint közeli és távoli múlttá, vizuális eszközök alkalmazása a metaforikus kifejezéshez eljutás érdekében, és az álom háromrészes struktúrája a jelenet, fejlődés és megoldás formájában. Elismerik az álmodó és az álom egyedülállóságát. Az álmodó ügyével kapcsolatos ötleteket lassanként vezetik le az általa felkínált individuális adatokból, ill. a csoportból kiváltott reakciókból.
A tapasztalatvonatkozású folyamat pedig így funkcionál:
Az egyik álmodó, aki késznek érzi magát arra, hogy a csoport elé vigye az álmát, megteszi ezt, de közben a nyilvánvaló álomtartalomra korlátozza beszámolóját. A csoportvezető ezután arra bátorítja a csoport tagjait, hogy kétféleképpen reagáljanak rá. Világossá teszi számukra, hogy válaszaik lényegében saját projekcióik, és arra épülnek, amit éreztek és amit az álomból kihallottak, amikor az illető azt előadta. Felszólítja őket, hogy írják le minden érzelmüket, melyet az álom hallgatása közben éreztek, valamint mindazon érzelmüket, melyet akkor élnek át, amikor azt képzelik el, hogy az elhangzott álom a saját álmuk. Amikor ez a folyamat véget ér, készek a következő lépésre, melyet a csoportvezető szintén projektív gyakorlatként mutat be.
A csoport most mindazon képek felé fordítja figyelmét, melyek az álomban fölmerültek, és minden képre mint metaforikus és nem szó szerinti kijelentésre reagál. A csoporttagok csak azokat a tényeket használják fel, melyek az álomban fölmerültek, illetve saját reakciójukat az álmodóra, amikor az elmesélte az álmot, és ily módon a képek lehetséges metaforikus jelentéseire vonatkozó elképzelések sokaságát hordják össze.
A folyamat utolsó stádiuma az álmodó és a csoport közötti dialógus. Az álmodó válaszol arra, amit a csoport előhozott, és ami talán részben találó volt, részben úgy tűnik, semmi köze hozzá. Bátorítják az álmodót, gondolkozzék el az előző nap történéseiről, hogy világosan meghatározza azt a sajátos kontextust, amely az álmot formálta, amikor az keletkezett. Az álmodó és a csoport azon dolgozik, hogy konkrét összefüggéseket állapítson meg az álomképek, a jelenlegi kontextus és az álomnak az álmodó múltbeli történéseihez kapcsolódó, szignifikáns érintkezési pontjai között. A csoport nem gyakorol nyomást, és nem avatkozik bele az álmodó ügyeibe. A csoporttagok azt kínálják föl, amit megfelelő, nyitott kérdésnek éreznek, és az álmodó olyan mértékű önleleplezéssel válaszol ezekre, ami számára rossz érzés nélkül lehetséges. Általában addig folytatják a folyamatot, amíg az álmodónak az az érzése, hogy lezárult.

A tapasztalatvonatkozású álomcsoport elmélete

Gyakran megtörténik, hogy az ember emlékszik egy álomra, és egyidejűleg félretolja azt. Mint idétlent, sajátosat vagy zavarót adja elő. Az álmodó tudatában van annak, hogy ő álmodta, de kapcsolatát vele nem képes átérezni. A csoport bábaként szolgál az álmodónak, segítve neki abban, hogy napvilágra hozza az álmot. A csoport által előadott belátások alapján az álmodó lassanként elkezdi birtokba venni saját álmát. Ha ez egyszer megtörtént, az új belátások feldolgozásában olyan messzire mehet, amennyire kedve tartja. Csak ő határozza meg azt a pontot, ahol szeretné továbbvinni a folyamatot. A bábák segítenek neki a szülésben, de nem nevelik föl a gyereket.
Ha egy csoport meghallgatja egy személynek az álmát, akkor hallgatólagos megállapodás áll fönn arra nézve, hogy valami nagyon értékeset, de egyúttal törékenyet bíztak rá a csoporttagokra. Amikor valaki beenged minket az emberségébe, akkor saját emberségünkkel találkozunk. Ez bizalmat és gyöngédséget szül. A közösség érzése jön létre, egy bizalmas terület megismerése és az a meglepő képesség, hogy bele tudjuk érezni magunkat az álmodó helyébe. Ez gyógyító tapasztalattá válik mind a csoport, mind az álmodó számára.
Álmainkban az elszigetelődés ellen harcolunk, és az Egész felé mozgunk. Az álmok az emócionális gyógyulás irányába vezető, természetünknél fogva rendelkezésre álló utat jelentenek. Ne lepjen meg minket, hogy szükség van egy szociális folyamatra ennek a gyógyulásnak a bekövetkezéséhez. Az elszigeteltségből és gátlásokból kivezető mozgásra csak akkor kerülhet sor, ha kedvező szociális körülmények állnak rendelkezésre. Az éber és az álmodó Önmagunk közötti viszony egyfajta „kutyaszorító”: Őszintébben tudunk szembenézni önmagunkkal, amikor alszunk; éber állapotban aztán profitálhatnánk talán ebből az őszinteségből, de régi, önző Önmagunk ismét átveszi az uralmat. Az igazságnak gyakran igen nehéz dolga van, amikor az önzés kerekedik felül. Az álom gyógyító ereje abban az igazságban van, melyet megtestesít, és abban az erőben, mellyel a szóban forgó igazság közvetítéséhez használt képek rendelkeznek, hogy szembesítsenek minket saját magunkkal.
A többi csoporttag könnyebben léphet kapcsolatba ezzel az igazsággal, mint az álmodó maga. Ez azzal kezdődik, hogy felveszik az érzelmi árnyalatokat. Aztán ezek az érzelmek vezetik őket a képek tartalmazta, lehetséges metaforikus jelentések spektrumának kutatásában. Ez egy sor találathoz és baklövéshez vezet. Az álmodóval folytatott dialógus lényeges a tapasztalat pontosításában, definiálásában és személyessé tételében.
Ami közben történik, azt nem könnyű szavakba foglalni. Ahogyan az álomban van valami magasztos, ugyanúgy van valami magasztos és kimondhatatlan abban a folyamatban is, mellyel a csoport segít az álmodónak álma megértésében. A csoporttagok nem valamilyen elméleti bázis segítségével dolgoznak. Megpróbálnak ráhangolódni arra a közös alapra, mely őket éppúgy hordozza, mint az álmodót. Azzal, hogy belebocsátkoznak ebbe a mátrixba, segítenek az álmodónak, hogy felfedezze a maga kapcsolatát e mátrixszal. Bármilyen megrendítő legyen is egy álom, amikor a probléma láthatóvá válik, mindig bizonyos megkönnyebbülés lép föl. Ez a megkönnyebbbülés nem feltétlenül a probléma megoldásán nyugszik, hanem annak felismerésén; ezzel megtörtént az első lépés a megoldás felé. Az álmok által megmutatott problémák és ügyek mindaddig fennállnak, amíg nem vesszük figyelembe őket; a mozgás csak létük felismerésével indul meg.
Az álmodás transzperszonális dimenziója világosabban láthatóvá válik, ha teljesen fölismerjük az álomképek gyógyító tulajdonságait. A nap során problematikus konfliktusok, feszültségek és kihívások halmozódnak fel. Gátolják vagy megakadályozzák az energiaáramlást, vagy eltérítik, és így meghiúsítják a saját határainkon túli energiaforrásokkal való megfelelő kontaktust. Angyal András arról beszél, hogy minden élő rendszernek ez a törekvése saját határainak transzcendálására és arra, hogy része legyen valami nála nagyobbnak, nem más, mint a homonómia vágya (1941). Ez ellentétben áll egy másik fontos törekvéssel, az autonómiára törekvéssel, mely álmaink integritásának fenntartására irányul. Amikor a csoporttagok hallanak egy álmot, azoknak a nehézségeknek a visszhangjaira reagálnak, melyeket talán maguk éltek meg ama kísérletük során, hogy kielégítsék saját homonómiaszükségletüket. A gyújtópont eltolódik az individuumról az emberi igények közös voltára és azokra a változásokra, melyeknek alá vannak vetve. Azáltal, hogy a figyelmet arra a módra irányítja, ahogyan megmutatjuk egyetlen specieszhez tartozásunkat, az álommunka transzperszonális területre visz minket. Ez bevonja a csoportot az álmodó életébe és segítő reakciókat hív elő anélkül, hogy az álmodót belebonyolítaná valamiféle védekező harcba.
Nem rendelkezünk olyan nyelvvel, amelyen konkrétabban beszélhetnénk az álomélet e különleges tulajdonságáról. Az olyan fogalmak, mint a transzperszonális és a spirituális az álomélet két aspektusát érintik: a személyen túlmutató komponenst és a tapasztalás intuitív, egyesítő érzelmi színezetét. Ha ebből a transzperszonális perspektívából szemlélünk egy álmot, akkor elkezdünk többet látni benne, mint egy sajátos személyes szükséghelyzet reflexióját, és kezdjük felismerni azt az általános funkcióját, mellyel fölülvizsgáljuk más emberekhez fűződő kapcsolatainkat. Az összetartozás e hangsúlyozása mobilizálja a csoport érdeklődését és érzékenységét az álmodó küzdelme iránt.
Az álomcsoport stílusa és szándéka jelentősen megkülönbözteti ezt a legtöbb más csoporttól, mindenekelőtt az encounter-csoportoktól, melyekben minden személynek számot kell adnia mindenről, amit bevisz a csoportba. Az encounter-csoportnak joga van követelményeket támasztani az egyénekkel szemben, hogy tisztázzon és feltárjon manipulatív vagy kizsákmányolói tendenciákat. A csoport minden résztvevő viselkedését megkérdőjelezheti. Az egyes tagok azért vannak ott, hogy tisztába jöjjenek emberi stratégiáikkal. A csoport úgy segíti őket ebben, hogy szembesíti őket ezekkel a stratégiákkal, és védekezik minden manipuláló és kitörési viselkedés ellen.
A tapasztalatvonatkozású álomcsoportban azok a személyek, akik egy álmot a csoport elé visznek, kezdetben nem vállalnak felelősséget az álom üzenetéért. Közlik saját maguk egy ismeretlen és potenciálisan sebezhető részét. A csoport részvéttel, tapintattal és az álmodó sebezhetőségét tisztelve felel erre a lemeztelendésre. Ezen a folyamaton belül próbálják meg a csoporttagok elsegíteni az álmodót ahhoz a világos érzéshez, hogy tisztába jött az ügyével; ehhez minden lehetséges eszközt felhasználnak anélkül, hogy ragaszkodnának egy bizonyos megoldáshoz. Megpróbálnak segíteni az álmodónak abban, hogy lássa azokat a kérdéseket, melyeket ő maga vet fel, és elvezetni őt oda, hogy megtalálja a saját választása és saját tempója szerinti megoldást.

A tapasztalatvonatkozású álommunka és a pszichoterápia viszonya

Egy műalkotás érzelmekben gyökerezik, és annak az emberiségről vagy a természetről tett, igaz kijelentésnek az alapján válik a közös örökség részévé, melyet megtestesít. Ellenszegül az értelmezésnek, de szeretné, ha méltatnák és elismernék. Az interpretáció korlátozó és beszűkítő; azzal jár, hogy más reakciókat kizár. Az elismerés egyesítő és nyitott, és visszhangzó reakciók növekvő körét váltja ki. Rendszerint az álmok „értelmezéséről” beszélünk. Professzionális kontextusban a terapeuta természetesen megkísérli, hogy az értelmezésen dolgozzék.
Hozzám közelebb áll az álmok elismerésének konceptusa, mint az álmok értelmezéséé. Azt hiszem, az álmoknak több közük van a művészethez, mint a tudományhoz. A tudományos munka tények izolációjához és definíciójához vezet. Az álmok érzelmekből nőnek ki. Nincs lehetőség arra, hogy az érzelmek minőségét és intenzitását valamilyen más médiummal ragadjuk meg. Tehát arra sincs lehetőség, hogy lezáró értelmezéssel rögzítsük határaikat. Azok a képek, melyeket álmainkban létrehozunk, csak a lehetséges legjobb megközelítései azoknak az érzelmeknek, melyeket megpróbálnak közölni. Azok a szavak, melyeket ahhoz használunk, hogy mondjunk valamit a képekről, ismét csak korlátozottak abban, amit a képről mondani képesek. Ezért fontos, hogy a csoport érzékeny legyen a képekre adandó érzelmi reakcióira, mielőtt lehetséges értelmezéseket keresne.
Nagy jelentőségű annak a reális életösszefüggésnek az azonosítása, melyből az álmok keletkeztek. Ez az összefüggés rendszerint meglehetősen sajátosan meghatározható, akárcsak a megfelelő, múltbeli életesemények, melyekre az álom vonatkozik. Az összefüggések átérzett jelentése vagy a kísérő érzelmi színezet az, ami eléri az álmodót. Ezek ereje és intenzitása visszhangot kelt, mely szétterjed az álmodó egész lényében. Úgy tűnik, az értelmezés fogalmának alkalmazása túlságosan szorosan kötődik a tapasztalás korlátozott, kognitív aspektusához. A méltatás és az elismerés konceptusa ellenben a tapasztalásban hatékony erőkkel mint a lét dinamikus, nyitott aspektusaival való identifikáció érzelmét hangsúlyozza.
A tapasztalatvonatkozású álommunkát számos ismertetőjegy különbözteti meg a diádikus szituációban való terapeutikus eljárástól:

Az időtényező. Az álmokkal végzett munkának megvan a saját ritmusa. E munka megköveteli, hogy bizonyos időszakasz álljon rendelkezésre. Ezt munkát éppúgy nem lehet siettetni, mint egy festmény vagy egy szimfónia méltatását. A csoportban egyedül az álomra koncentrálódik az érdeklődés, és a rendelkezésre álló idő nincs korlátozva. A terapeutikus szituációban kevesebb idő áll rendelkezésre (rendszerint egy óra az álomcsoport két vagy több órájához képest), és számos kérdés kíván figyelmet és dönt arról, hogy töltik el az adott időt.

Az input különbözősége. A legtöbb álomkép metaforikus jelentése nem válik rögtön láthatóvá. Valamilyen katalizátorszerű aktivitásra van szükség ahhoz, hogy az álmodót szembesítsék a lehetséges jelentések spektrumával, melyet képei közvetítenek, míg ezek egyike vagy több is közülük visszhangzó húrt pendít meg benne. A csoport az effajta segítő aktivitással foglalkozik. Bármilyen gyakorlott legyen is az álommunkában egy egyedülálló személy, a csoporttól jövő input spektruma és különbözősége lényegesen gazdagabb, mint az egyetlen személytől jövőé. Az álom metaforáinak követése során a csoportban nincs meg ugyanaz az álcázási igény, mint az álmodóban.

A tekintély hiánya. Az egész folyamat egalitárius atmoszférában zajlik le. A vezetőnek nincs más helyzete, mint a csoporttagoknak. Saját álmait közli a saját embersége révén. A lemondás a hierarchikus utasításokról csökkenti azt a feszültséget, melyet az előadó álmodó érez, és minimalizálja a lehetséges átviteli effektusokat. Ellene hat az álmodó védekezés vagy ellenállás iránti igényének is.

A folyamat deprofesszionalizálása. Nem fordulnak semmilyen technikai vagy elméleti rendszerhez, és kerülnek mindenféle szakzsargont; ez a tapasztalás normalitásának érzését kelti a résztvevőkben. A csoporttagokban a kompetencia érzése fejlődik ki, ha az adás és kapás révén bekapcsolódnak a csoportmunkába. A vezetőt segítőnek tekintik, és nem specialistának, akinek a tudása és tekintélye beárnyékolja a többi csoporttagot.

Az álmodó maga tartja kezében az ellenőrzést. Az álmodó dönt arról, közöl-e egy álmot. Az a legfontosabb, amit az álmodó a csoport inputjára való reakcióként érez. Ő maga dönt arról, mennyit akar megmutatni önmagából. Az általa kívánt bármely ponton megszakíthatja a folyamatot, és egyedül folytathatja. Tehát a folyamat ellenőrzése az elejétől a végéig az álmodó kezében marad. Ez tekintélyes védelmet nyújt neki, és megvan az a hatása is, hogy minimalizálja a lehetséges elhárító mechanizmusokat.

Válasz egy kihívásra. A csoport elé vitt álom megoldásra váró titok. A hallgatók kihívásnak érzik, rendszerint bizonyos felindulással. A képekhez való viszonyban van valami játékos, még ha a tartalmuk nyomasztónak tűnik is. A tréfálkozás és az öröm része annak a folyamatban, melynek során felfedezik a képek metaforikus jelentéseinek szubtilitását, szépségét és célszerűségét.

Mindezen okokból egy csoportban sok olyasmi lehetséges az álmokkal kapcsolatban, ami egyéni kezelés során nem lenne olyan könnyű. Tapasztalatom szerint bizonyos komplementaritás alakul ki, ha valaki egyidejűleg mindkét folyamatban résztvesz. Azzal, hogy átveszi a bába funkcióját, a csoport napvilágra hozza az álmot, és segíti az álmodót, hogy sajátjaként élje meg azt. Az álom elismerésében, sajátként történő birtokba vételében és a vele folyatott munkában szerzett tapasztalat egyengeti az utat az álom terapeutikus implikációinak kutatásához az egyéni terápiában. A terapeutikus szituáció védettebb és intimebb kereteiben meg lehet vizsgálni néhány személyesebb vonást, valamint a karakterbeli és viselkedésjellegű konzekvenciákat. Ez az egymásba kapcsolódó hatás a praxisban adódott, noha kezdetben aggódtam amiatt, hogy a szituáció konfliktusok, konkurenciaharcok és manipulációk kiváltója lehet.
A tapasztalatvonatkozású álomcsoport segít az embereknek, hogy kapcsolatba lépjenek azoknak a képeknek mindig rendelkezésre álló, mégis túlságosan kevéssé kihasznált gyógyító potenciáljával, melyeket ők teremtenek az alvás során. Hogy az álmodó képtelen egyedül foglalkozni az álommal, nem jelenti azt, hogy nem kész erre; sokkal inkább feltételezhetjük, hogy az álmodó, ha egyáltalán emlékszik az álmára, valamilyen síkon nagyon is kész foglalkozni vele. Az álomcsoport és vezetője reakciókész, támogató és segítő szerepet vállal, és tiszteletben tartja az álmodó tekintélyét. Álmát illetően ő az egyetlen valódi szakértő.
Nem tudjuk, hogyan keletkezik az álom. Ha visszatekintve dolgozunk vele és mérlegeljük a felmerülő transzperszonális minőségeket, ha egy csoport az álomanyagra koncentrál, arra a következtetésre juthatunk, hogy magának az álomképnek a forrása lényege szerint transzperszonális. Shands az álmokról szólva transzcendenciáról beszél, amikor párhuzamot von az álmodás és a meditáció között:

Rendkívül fegyelmezett vallásos vagy meditatív emberek életében egy megtervezett, szisztematikus aktivitás skálájának végén lépnek föl transzcendens formában az eltérő tudatállapotok. Csodálatosképpen - éspedig oly módon, amely ismét megmutatja, milyen közel állhatnak egymáshoz látszólagos ellentétek, ha megértjük az emberi tapasztalás alapvetően cirkuláris természetét - a transzcendens tudat egészen hasonló állapota jelenik meg az álomban. Az álom többnyire olyan fiziológiai állapot funkciójaként lép föl, mely pontos ellentéte a meditáló fegyelmezett állapotának. Az utóbbi években ez beható kutatás tárgya volt és REM-állapotnak (rapid eye movement state) nevezték el. Az álmodó megtapasztalja az „objektív realitástól” való megszabadulást, akárcsak a meditáló - azzal a különbséggel, hogy az effajta egybeolvadáshoz vezető meditatív út a fegyelem útja, az álmodó útja ellenben az extenzív és automatikus neurális aktivitásgátlás útja mindazokban az izmokban, melyek éber állapotban rendszerint begyakorolt viselkedés szolgálatában állnak (1971, 107. o.).

Az álmodó, amikor álomképeket hoz létre, fokozatosan halad a transzperszonális terület egy kiindulási pontjától, melyet saját maga és mások között feszültségként él meg, e feszültség és háttere perszonális reprezentációja felé. Az ébredéskor eltolódás következik be az álomnak az éber állapot szemszögéből történő, személyes és gyakran zavarba ejtő szemléletének irányába.
Ha kedvezőek a körülmények, akkor a kör bezárható azzal, hogy interperszonális környezetben történő kutatás felé lépnek tovább, amelyben végül az álmodó és segítője méltatják annak a tapasztalatnak a transzperszonális lényegét, melyet megosztottak egymással. Másokhoz közeledni gyógyító hatással bír. Ezt az üzenetet közvetíti számunkra álmodó Önmagunk éjszakáról éjszakára.

WALSH.DOC

Roger N. Walsh, Frances E. Vaughan

ÖSSZEHASONLÍTÓ MODELLEK - A SZEMÉLY ÉRTELMEZÉSE A PSZICHOTERÁPIÁBAN

A transzperszonális pszichológi negyedik erőként jelent meg az utóbbi években a nyugati pszichológiában. Megkülönböztető jegye a pszichológiai vizsgálat terepének kiterjesztése az emberi tapasztalás és az emberi viselkedés olyan területeire, melyek az extrém egészséggel és extrém jó közérzettel asszociálódnak, azokra a területekre, melyeket az első három iskola - a pszichoanalízis, a behaviorizmus és a humanista pszichológia - messzemenően ignorált. Ezek a területek az optimális fizikai egészségen és az optimális jó közérzeten kívül olyan témákat ölelnek fel, mint a megváltozott tudatállapotok, csúcstapasztalatok, önmegvalósítás, valamint meditáció és más, a tudatot megváltoztató technikák, melyek transzcendálják az emberi potenciál hagyományos, beszűkítő modelljeit (Tart, 1975b). Eközben a transzperszonális pszichológia mind a keleti bölcsesség, mind a nyugati tudomány hozzájárulásaira támaszkodik.
Az alábbi írásnak az a célja, hogy szilárd elméleti alapot vessen a transzperszonális pszichológia és pszichoterápia számára, amennyiben először körvonalazza a személy transzperszonális modelljét, aztán e modell segítségével értelmezi és megvizsgálja a transzperszonális pszichoterápiát, és végül összehasonlítja a transzperszonális terápiát a terápia más formáival.

A transzperszonális pszichológia és pszichoterápia meghatározása

A transzperszonális pszichológia és pszichoterápia meghatározása rendkívül nehéz lehet - amint a „Transzperszonális Pszichológiai Egyesület” legutóbbi találkozásai megmutatták. Ez részben talán attól van, hogy a transzperszonális tapasztalatok lényegileg megváltozott állapotok, és így fölvetik az állapotfüggőség és az állapotokon túlnyúló kommunikáció mindazon problémáit, melyeket Tart megvitatott (1972, 1975b). Mivel a meghatározások olykor beszűkítőek lehetnek, különösen a még fejlődésben lévő területeket illetően, hasznos dolog a transzperszonális pszichológiát érintő meghatározásokat inkább ideigleneseknek, mint véglegeseknek tekinteni, hogy lehetővé tegyük a további növekedést és fejlődést (Sutich, 1975, 39-40. o.).
Figyelembe véve ezeket a fenntartásokat, a következő meghatározásokat szeretnénk szemügyre venni: A transzperszonális pszichológia az optimális fizikai egészség és az optimális jó közérzet vizsgálatával foglalkozik, és a tudatot hangsúlyozza mint érdeklődésének centrális gyújtópontját. A transzperszonális pszichológia magában foglalja azokat a hagyományos területeket és technikákat, melyek terapeutikusan relevánsak; ahol alkalom nyílik rá, kibővíti ezeket azzal a célkitűzéssel, hogy az egészség hagyományosan elismert síkjain túlmenően előmozdítsa a növekedést és a tudatosságot, s közben hangsúlyozza a tudat megváltozásának jelentőségét.
A tudatmegváltoztató technikák sokaságának bevezetése óta mind több ember tett szert egy sor transzperszonális tapasztalatra, köztük olyanok is, akik hivatásosan tevékenykednek a szellemi-lelki egészség területén. Grof (1975a) a transzperszonális tapasztalatok hasznos meghatározását kínálta fel, olyannak nevezvén ezeket, amelyek a tudatnak az Én határain s a tér-idő szokásos határain túlra történő kitágítását tartalmazzák Az ilyen tapasztalatok rendkívül hatalmasok lehetnek, és messzemenő következményekkel bírhatnak az individuum identitására, kapcsolataira, életstílusára, motivációjára és filozófiájára nézve (White, 1973). Sajnos nehéz ezeket a gazdag tapasztalatokat koherens, deskriptív és elméleti keretbe foglalni, különösen olyan keretbe, mely megnyugtatja és meggyőzi azokat, akiknek nincsenek ilyen tapasztalatai (Frank, 1977). Minthogy mindmáig csak kevés olyan empírikus adat vagy elmélet áll rendelkezésre, mely szilárd alapot nyújthatna, az ilyen tapasztalatokkal rendelkező emberek számára könnyű, hogy spekulatív - pszichológiai, filozófiai vagy vallási - rendszerekhez igazodjanak. Ha mégis azt akarjuk, hogy ennek a területnek az értelmezésében előrelépjünk, akkor mind az elméletben, mind a terápiában felülvizsgálható hipotéziseket kell kifejleszteni (Popper, 1972). Az itt következő fejezetek annak a kísérletnek a szolgálatában állnak, hogy elindítsuk ezt a folyamatot.

A személy transzperszonális modellje

A transzperszonális modell négy fődimenziója a tudat, a kondícionálás, a személyiség és az identifikáció. Ezekkel a címekkel fogjuk összefoglalni azt, ami számunkra a transzperszonális modell alapvető tantételeinek tűnik, és ezeket össze fogjuk hasonlítani a hagyonányos nyugati feltételezésekkel.

A tudat

A tudat egyértelműen a transzperszonális modell központi dimenziója. A tudatot, különösen az önmagára reflektáló tudatot az emberlét esszenciájának, kontextusának és bázisának tekintjük. A hagyományos nyugati pszichológiai iskolák különböző álláspontokat foglaltak el a tudattal kapcsolatban; ezek a behaviorizmustól, mely ignorálja, a pszichodinamikus és humanista kezdeményezésekig terjednek, melyek elismerik; a tudat tartalmainak azonban több figyelmet szentelnek, mint magának a tudatnak.
A transzperszonális modell a „normális” tudatot a redukált tudatosság defenzíven beszűkített állapotának tekinti. Ezt a normális állapotot figylemreméltó és fel nem ismert mértékben a fantáziák folyamatos, lényegileg ellenőrizhetetlen árama tölti meg; e fantáziák hatalmas, de szintén fel nem ismert befolyást gyakorolnak az észlelésre, a kognícióra és a viselkedésre. A hosszabb önmegfigyelés kikerülhetetlenül megmutatja, hogy a normális tapasztalást perceptív módon eltorzítja a realitásból és a fantáziából származó inputok folyamatos, automatikus és tudattalan keveréke, mégpedig igényeinknek és elháritó mechanizmusainknak megfelelően (Tart, 1975a; Thera, 1972; Walsh, 1977a; Wilber, 1977).
A maximális vagy optimális tudatot lényegesen nagyobbnak tekintjük, mint a normális tudatot, valamint potenciálisan mindenkor rendelkezésre állónak, ha a defenzív beszűkítést megszüntetjük. A növekedés azért alapjában véve a defenzív beszűkítés megszüntetése, valamint a mindig jelenlévő, kibővült potenciál felismerésének útjában álló akadályok kiküszöbölése. Ezt a szellem megnyugtatásával, és azokank a  perceptórikus torzításoknak  és beszűkítéseknek az eltávolításával érjük el, melyeket a fantáziák kényszerítenek rá az emberre (Assagioli, 1965; de Ropp, 1968; Ouspensky, 1949; Rajneesh, 1975; Ram Dass, 1976, 1977a; Speeth, 1975; Walsh, 1977).

Az alapvető feladat, mely sok felismerés kulcsát képezi, a szellem nyugalma... Mindenfajta felfedezés az igazságban történik, amikor a mentális gépezet nyugalomban van, és az első felfedezés ez: Ha a gondolkodás képessége figyelemreméltó adomány, akkor a nem-gondolkodás képessége még figyelemreméltóbb (Shri Aurobindo, idézve in: Satprem, 1968).

A hagyományos nyugati kezdeményezések annyiban különböznek a transzperszonálistól, amennyiben a normális tudatot úgy tekintik, mint ami közel áll a maximális felső határhoz.
A transzperszonális perspektíva abból indul ki, hogy a megváltozott tudatállapotok széles spektruma létezik. Egyes állapotok potenciálisan hasznosnak számítanak, és alkalmasint sajátos funkcióval bírnak. Mások valódi „magasabb” állapotok - magasabbak Tart értelmében használva a szót, nevezetesen el vannak látva az alacsonyabb állapotok minden tulajdonságával és potenciáljával, valamint néhány továbbival is (Tart, 1972). Ezeknek a magasabb állapotoknak az elérhetőségét a legkülönbözőbb kultúrákból származó irodalom és növekedési technikák bősége támasztja elá (Buddhagosa, 1923; Byrom, 1975; Goldstein, 1976; Goleman, 1976, 1977b; Kapleau, 1967; White, 1973). A hagyományos látásmód e tekintetben megint más felfogást képvisel, nevezetesen hogy az állapotoknak csak korlátozott spektruma létezik, úgymint az ébrenlét, az alvás, az álmodás és az intoxikáció. Ezenkívül a hagyományos felfogás csaknem minden megváltozott állapotot károsnak tart; a „normalitás” optimálisnak számít.

A kondícionálás

A transzperszonális perspektíva abból indul ki, hogy a „normális ember” lényegesen erősebben foglya kondícionálásoknak, mint ahogy feltételezzük, ám hogy a megszabadulás ezekből a kondícionálásokból lehetséges, legalábbis a tapasztalás vonatkozásában (Goleman, 1977b). A transzperszonális pszichoterápia célja lényegileg az, hogy kiszabadítsa a tudatot ezeknek a kondícionálásoknak a zsarnokságából (Ram Dass, 1977a).
A kondícionálás egyik formája a kötődés vagy tapadás. Nyugaton ezt messzemenően ignorálták, a keleti diszciplinák azonban behatóan vizsgálták. A kötődés szorosan asszociálódik a vágyakkal; ha kötődés áll fenn, ez azt jelenti, hogy a vágyak nem-teljesülése fájdalomhoz vezet. Ezért a kötődés központi szerepet játszik a szenvedésokozásban; a kötődés elhagyása lényeges a szenvedés megszűnése szempontjából. Ezeket az elveket kifejezetten bemutatja Buddha Négy Nemes Igazsága (Buddhagosa, 1923; Guenther, 1976). C.G. Jung ennek megfelelően azt mondja: „Amíg az ember még tapad, addig még megszállott. És ha az ember megszállott, akkor még létezik egy Erősebb, aki birtokolja őt” (Jung, 1962 [1982], 45-46. o.).

A személyiség

A korábbi pszichológiai iskolák központi helyre állították a személyiséget. A legtöbb pszichológiai elmélet ténylegesen azt a felfogást képviseli, hogy az ember azonos a személyiségével. A fizikai egészségről és a pszichikai jó közérzetről szóló könyvek címe érdekes módon leggyakrabban így hangzott: „Az egészséges személyiség” (Chiang és Maslow, 1969). Az egészséget rendszerint úgy fogták föl, mintha elsősorban a személyiség modifikációjához kötődne (Heath, 1977, 1978). A transzperszonális pszichológia kevesebb jelentőséget tulajdonít a személyiségnak. Csak a létezés egyik aspektusának tekinti, olyan aspektusnak, mellyel az individuum azonosulhat, de nem kell azonosulnia. Egészségnek elsősorban a személyiségtől való dezindentifikálódás számít, és nem a személyiség egyik modifikációja (Rajneesh, 1978; Walsh és Vaughan, 1980; Wilber, 1977, 1978).

Az identifikáció

A hagyományos pszichológiák csak a külső tárgyakkal való identifikációt ismerték el; az identifikációt olyan tudattalan folyamatként határozták meg, melynek során az individuum olyanná lesz, mint valami vagy valaki más, vagy olyannak érzi magát (Brenner, 1974). A transzperszonális és egy sor keleti pszichológia ugyan elismeri a külső identifikációt, de úgy véli, még fontosabb a belső (intrapszichikus) jelenségekkel és folyamatokkal történő identifikáció. Ezek döntő fogalomnak tekintik az identifikációt, és ezért konceptuálisan kibővítik, meghaladva a hagyományos nyugati korlátozásokat. Ezenkívül ezt a fajta identifikációt a legtöbb ember - beleértve a pszichológusokat, terapeutákat és viselkedéstudósokat - nem ismeri fel, mivel mindannyian annyira a foglyai vagyunk; annyira azonosulunk, hogy sosem jut eszünkbe megkérdőjelezni azt, aminek oly egyértelműen látszunk lenni (Wilber, 1977, 1978). Az egybehangzóan elismert identifikációkat nem ismerjük fel, mivel nem vonjuk kétségbe őket; ténylegesen minden olyan kísérlet, mely a megkérdőjelezésükre irányul, mások tekintélyes ellenállásába ütközhet.

Az idő előtti felébredést gyakran megbüntetik, mindenekelőtt azok, akik a leginkább szeretnek minket. Mivel, áldja meg őket Isten, alszanak. Azt gondolják, hogy mindenki, aki felébred, vagy... felismeri, hogy álom az, amit valóságnak szokás tartani, megbolondul (Laing, 1971, 82. o.).

Ennek az identifikációs folyamatnak messzeható következményei vannak (Walsh, 1977). Az adott mentális tartalommal való identifikáció megfosztja az individuumot az ezt a tartalmat magában rejtő tudat nagyobb kontextusának tudatosságától. Ha az individuum azonosul bizonyos mentális tartalommal, akkor ez a tartalom válik azzá a kontextussá, melyben az individuum más tartalmakat interpretál, átvesz egy logikát és motivációkat talál. Ez a „kontextussá vált tartalom” aztán további tartalmakat hív elő, mégpedig ezzel a kontextussal egybehangzó és ezt megerősítő módon (W. Erhard egy pszichoterapeuták számára tartott műhelyen, 1977). Ha például létrejön egy olyan gondolat, hogy „Félek”, s az ember ezt megfigyeli és annak ismeri fel, ami - egyszerűen egy gondolatnak a sok közül -, akkor csekély hatása van. Ha azonban az ember azonosul ezzel a gondolattal, akkor ténylegesen fél, és aztán valószínűleg félénk gondolatok egész sorozata merül föl, melyekkel szintén azonosul. A homályos érzéseket aztán félelemként interpretálja. Az identifikáció ily módon önmagukat teljesítő jövendölések folyamatát indítja el.

Minden uralkodik rajtunk, amivel Önmagunk azonosul. Mindenen uralkodhatunk és mindent ellenőrizhetünk, amitől dezindentifikálódunk (Assagioli, 1965).

Amíg egy tárggyal azonosulunk, kötődés áll fenn (Vei Vu Vei, 1970).

Lehetséges, hogy bizonyos gondolataink és meggyőződéseink képezik azokat az operátorokat és algoritmusokat, melyek a tudat eme identifikatórikus korlátozását konstruálják, közvetítik, vezetik és fenntartják, és annak korlátozó modelljeiként hatnak, aminek mi magunk tartjuk magunkat. Mint ilyeneket kell megnyitni őket a cáfolás és végül a transzcendálás számára, hogy lehetővé tegyük a növekedést. Lehetséges, hogy egyes meggyőződéseinket mint arra vonatkozó stratégiai, az elhárítást szolgáló döntéseket fogadjuk el, kivé és mivé kell lennünk, hogy életben maradjunk és optimálisan funkcionáljunk. Érdekesek a szellemkutatók alapvető végkövetkeztetéseinek hasonlóságai, még ha évezredek választják is el őket.

A szellem provinciáján belül az igaz vagy válik igazzá, amit igaznak tartok, a tapasztalatilag és kísérletileg felfedezhető határokon belül. Ezek a határok további hittartalmak, melyeket meg kell haladni. A szellem provinciájának nincsenek határai (J. Lilly, 1972, 5. o.).

Azok vagyunk, amit gondolunk. Mindaz, ami vagyunk, a gondolatainkkal keletkezik. Gondolatainkkal teremtjük a világot (A Buddha, id. in: Byrom, 1976).

Annak az individuumnak a számára, aki meghaladott minden identifikációt, nem létezik az Én és a Nem-Én közti dichotómia. Az ilyen individuum valószínűleg mindennel és semmivel sem azonosítaná az Önmagát. Ez okból a dezindentifikáció folyamata olyan mechanizmust szolgáltathat, mely megmagyaráz sok olyan tudatállapotot, mely az észlelést nem-dualista módon írja le; az individuum az Univerzumhoz kötődőnek, azzal egynek érzi magát - vagy ténylegesen az egész Univerzumnak. Az ilyen állapotok számos transzperszonális diszciplina célját alkothatják (Goleman, 1977b; Walsh, 1977; Wilber, 1977).

A transzperszonális terápia elvei

Ebből a modellből a transzperszonális terápiának egy sor elve vezethető le. Mielőtt azonban megtárgyalnánk ezeket az elveket, fontos, hogy szemügyre vegyük a transzperszonális perspektíva jelentőségét a terapeutikus munka szempontjából.
Mivel a transzperszonális kezdeményezés a pszichikai jó közérzet szélesebb spektrumát és erre vonatkozóan nagyobb potenciált ismer el, mint a hagyományos kezdeményezések, ezért azok számára, akik készek rá, azt a lehetőséget nyújtja, hogy ezeken a haladóbb síkokon dolgozzanak. Talán a legfontosabb az a tény, hogy a tarnszperszonális pszichológia elismeri a transzperszonális vagy transzcendentális tapasztalatok fontosságát és eupszichikai természetét; ezeket megfelelően lehet a növekedés rendkívül értékes lehetőségeiként kezelni. Ez nagy különbség más kezdeményezésekhez képest, melyek nem tesznek különbséget eme tapasztalatok és a pszichopatologikus természetűek között. Ha nem ismerjük el ezeknek a tapasztalatoknak az igazi jelentőségét, akkor ez könnyen patologizáló értelmezésekhez vezethet, és azoknak az egészséges embereknek, akik kezdenek transzperszonális területen mozogni, kárt okozhat vagy gátolhatja őket.
Az általános elv itt úgy hangzik, hogy csak olyan messzire láthatunk fölfelé, amennyire mi magunk már eljutottunk; azoknak az embereknek és rendszereknek, akik és amelyek még nem ismerték fel vagy nem élték meg a transzperszonális tudatosság lehetőségét, szükségképpen alkalmatlan és patologizáló perspektívából kell interpretálniok az effajta tapasztalatokat. Ez sajnos túlságosan is világosan kitűnik a GAP-nak (Csoport a Pszichiátria Fejlődéséért) a misztikáról egészen frissen megjelent beszámolójából. Ez a dokumentum általánosan pszichotikus borderline-(határ-)folyamatok megnyilvánulásaiként értelmezi a misztikus tapasztalatokat. Szerzői ezzel elárulják, hogy kifejezetten hiányzik az érzékük a megváltozott állapotok iránt; viszont mindazok számára, akik tapasztalati és intellektuális ismeretekkel is rendelkeznek ezeken a területeken, minden további nélkül hozzáférhető ez az érzék (Deikman, 1977; GAP, 1977).
A terápiának vannak mind hagyományos céljai (mint pl. a tünetenyhítés vagy a viselkedésváltozás), mind pedig - alkalmas kliensek esetében - különböző más céljai, melyek a transzperszonális síkon történő optimális munkát érintik. Az utóbbiak közé tartozik megfelelő fogalmi keret készítése a transzperszonális tapasztalatokkal történő bánáshoz; információk a pszichológiai potenciálról; a felelősségátvétel jelentőségének felismerése, nem csupán saját viselkedésünkre nézve, hanem abban a vonatkozásban is, hogy saját tapasztalásunk forrása vagyunk; annak a lehetőségnek a fölfedezése, hogy minden élettapasztalatot a tanulás részeként hasznosíthatunk (karma-jóga); a megváltozott állapotok létének és potenciáljainak megélése; és érzék a szilárd modellekhez és elvárásokhoz kötődés haszna, határai és veszélyei iránt.
A pszichodinamikus folyamatok feldolgozását kiegészítendő, a terapeuta segíteni akar kliensének az e témáktól való dezindentifikálódásban és e témák transzcendálásában. A terapeuta annak érdekében is dolgozik, hogy a terapeutikus találkozást mindkét résztvevő karma-jógaként hasznosítsa, hogy a lehető legjobban kölcsönösen elősegítsék növekedésüket. Mindezek a célok pedig megkönnyítik a végcél elérését, nevezetesen képessé tenni a klienset, hogy minden élettapasztalatát arra használja föl, hogy megszabadítsa tudatát a kondícionálások zsarnokságától.
A terapeuta által alkalmazott eszközök a tudati munka keleti és nyugati módszereit egyaránt felölelik. A meditáció és a jóga különböző formái kiegészíthetik a konzervatív technikákat. Az ilyen eszközök egyik lényeges megkülönböztető jegye talán az, hogy fő céljuk nem annyira abban áll, hogy a tapasztalatokat megváltoztassák, hanem hogy az egyén viszonyulását változtassák meg ezekhez a tapasztalatokhoz a tapasztalatok fokozott, gondos megfigyelése révén, párosítva azzal a készséggel, hogy meghagyják őket azoknak, amik. Különösen jelentős, hogy az olyan kezdeményezések, mint a meditáció és karma-jóga, függetlenek a terapeuta és a kliens közti interakciótól. A kliens gyakorolhatja őket a mindennapi életben, és így hatékonyabban használhatja föl a terapeutikus kapcsolatot.

Egy negyvenőt éves asszony, aki a terápiában egy éven át komoly haladást ért el és egyre érzékenyebbé vált saját belső tapasztalatai iránt, világos ellenállást fejtett ki e tapasztalatok további kutatásával szemben, és képtelenné vált arra, hogy megtartsa előző érzékenységét. Mint terapeutájának a reakcióm kezdetben támogató és bátorító volt, de amikor ez sikertelen maradt, türelmetlen lettem és elkezdtem nyomást gyakorolni rá.
Fokozatosan világossá vált számomra, hogy érzelmileg kötődtem ahhoz a vágyhoz, hogy az asszony megőrizze korábbi fejlődését. Az ebből eredő kényszer olyan dialektikát indított el, mely az ő elhárítását és az én tapadásomat csak megerősítette. Amikor felismertem, mi játszódott le, beszéltem vele erről. Rámutattam, hogy az én kötődésem megerősítette az ő elhárítását, és megfordítva; hogy ez további példája az én sikerhez kötődésemnek; és törekedni fogok arra, hogy ezt az alkalmat erőim szerint a kötődés megszüntetésére használjam fel. Ő a maga részéről vegye figyelembe reakcióit a kényszer tapasztalására, és minden alkalommal közölje velem, ha úgy érzi, nyomás alatt van, mivel ez mindkettőnk számára segítség lenne.
Jóllehet ez igen hasznosnak bizonyult, kliensem csak két hónap múltán győzte le teljesen elháritó magatartását, amikor követte példámat, és kéthetes önvizsgáló meditációba kezdett. Ebből az érzékenység és a tapasztalás iránti nyitottság új síkjával került ki, és szignifikánsan gyorsabban haladt előre a terápiában (Walsh).

A transzperszonális pszichoterapeutikus kapcsolat két ismertetőjegye érdemel külön említést: a modellszerűség és a karma-jóga. A magatartásváltozás mai irodalma egyértelműen felismeri és elismeri a modellszerűség jelentőségét, és a lehetőségeiről szerzett újabb információkból arra lehet következtetni, hogy más terápiák feltehetően alábecsülték erejét (Bandura, 1969, 1977b; Walsh, 1977). A modellszerűség alighanem egyetemes terapeutikus folyamat, még ha olykor nem ismerik is fel, s a megkülönböztető tényező itt az, amit a terapeuta, és nem maga a folyamat testesít meg modellszerűen. A transzperszonális irányultságban ez a fajta modellszerűség szorosan kapcsolódik a karma-jóga, a szolgálás jógájának fogalmához.
A hagyományos modellek egyirányú utcának tekintik a pszichoterápiát, melyben a kliens növekszik, a terapeuta pedig (olykor) meggazdagszik. Az ideális terapeuták azok, akik minimalizálják affektív részvételüket, önmagukat üres projekciós felületként kínálják fel, és a kliens növekedésének javára háttérbe szorítják saját érzelmeiket, reakcióikat és személyes növekedésüket. A humanista, egzisztenciális modell mindazonáltal nyomatékosan hangsúlyozza, mennyire fontos, hogy a terapeuták egész emberségükkel részt vegyenek a terapeutikus kapcsolatban, és teljesen megnyíljanak a kliens tapasztalatai és a saját reakcióik számára (Bugenthal, 1965, 1976).
Ehhez az emberi részvételhez a transzperszonális irányultság további perspektívákat fűz: A terapeuta akkor képes a legjobban szolgálni önmagát és kliensét, ha a terapeutikus kapcsolatot felhasználja arra, hogy saját transzperszonális növekedését azzal optimálja, hogy tudatosan szolgálja kliensét. E szolgálat számos formát ölthet, és ezek a formák külsőleg talán nem is különböztethetők meg más terapeutikus fáradozásoktól. Alkalmazásuk kontextusa azonban mindig az, hogy saját növekedésünket mások szolgálata révén optimáljuk. Ténylegesen a saját tudatunkkal végzett munka válik az egyik fő felelősséggé, hiszen az egyik résztvevő növekedése előmozdítja a másikét. Amikor a terapeuta a szolgálat és a karma-jóga kontextusában tartja a kapcsolatot, optimális környezetet kínál a kliens növekedése számára.
Ez a transzperszonális perspektíva, melyben a terapeuta tudatosan szolgálja kliensét, nem biztosít fölényes státust a terapeutának. A helyzetet inkább úgy kell tekinteni, hogy mindkettő, a terapeuta és a kliens is önmagán dolgozik, mégpedig oly módon, ami a legmegfelelőbb mindenkori fejlődési szakaszukban. A kliensnek felkínálható optimális modellnek az számít, ha a terapeuta nyitott, és kész arra, hogy a terapeutikus folyamatot saját növekedésének és a szolgálatra való elköteleződésének maximálására használja fel.
A terapeutának több eszköz is rendelkezésére áll, hogy ezt a folyamatot karma-jógává változtassa. Az első és talán legfontosabb helyen az a szándék áll, hogy a tapasztalást ily módon hasznosítsa. Párosul ezzel az a célkitűzés, hogy mindenkor olyan tudatos és meditatívan figyelmes maradjon, amennyire csak lehetséges.
Az a modellszerűség, mely a transzperszonális karma-jóga-perspektíva sajátja, különbözik a hagyományos kezdeményezésektől. Az utóbbiak rendszerint szakértőként ábrázolják a terapeutát, aki információkat, belátást nyújthat, és ezzel a kompetencia modelljét. A transzperszonális karma-jóga-kezdeményezésben a terapeuta azzal, hogy - amikor alkalmas - a lehető legvilágosabban közli saját kérdéseit és saját megoldatlan fejlődését, nemcsak kompetenciamodellt nyújt, hanem annak a modelljét is, hogyan tanul meg az ember bánni a dolgokkal. A karma-jóga-terapeuta mindkét fajta modellszerűséget közvetíti, és a modellvizsgálatok érdekes módon azt eredményezték, hogy a dolgokkal bánás megtanulásának modellje gyakran hatékonyabb, mint a kompetenciamodell (Bandura, 1969, 1977b).
A modellszerűségnek ez a fajtája erős kölcsönösséget teremt a terapeuta és a kliens között, mivel mindkettőjükben közös ugyanaz a növekedésirányultságú célkitűzés, hierarchikusan kevésbé vannak elválasztva egymástól, és mindketten tanítóként hatnak egymásra. A terapeuta valóban előmozdíthatja ezt a folyamatot azzal, ha magára veszi annak felelősségét, hogy teljes nyitottsággal és őszinteséggel bánik azokkal a kliensekkel, akik ezen a síkon dolgoznak, és megkéri a őket, hogy minden szemmelláthatóan eltitkolt vagy helytelen kommunikáció vonatkozásában mindkettőjük számára előnyös visszacsatolást adjanak. Mivel az ilyen kezdeményezés erős készséget feltételez a terapeuta részéről arra, hogy meghallja az igazságot önmagáról, feltehetően az optimális modellt kínálja a kliens számára.
Ezért az a terapeuta, aki gyakorolja a meditációt és értékes tapasztalatként éli meg, alkalmasabb a meditáló kliensekkel végzett munkára, mint az, aki csak másodkézből ismeri e gyakorlat potenciálisan hatalmas hatásait.

Egy spirituális meditációs gyakorlatának erősen elkötelezett fiatal nő jött terápiára, amikor házassági problémái voltak. E problémák megoldásában tekintélyes haladást ért el, és éppen megengesztelődni szándékozott férje kritikus magatartásával, amikor egy hónap szabadságra mentem. Távollétem idején kliensem folytatni akarta munkáját, és fölkeresett egy másik terapeutát. Annak nem volt érzéke a hölgy meditációs praxisa iránt. A kliens félreértettnek és kevésre becsültnek érezte, és „különcnek” nevezte magát, mivel az a terapeuta nem osztotta az ő spirituális értékeit. Amikor visszatértem, mindkettőnk számára világos volt, hogy az ideiglenes terapeuta, noha igen keveset mondott, határozottan káros hatást gyakorolt a kliens önmagáról alkotott képére (Vaughan).

A transzperszonális terápiában tehát döntő jelentőségű a terapeuta beállítottsága és értékei, és a modellszerűség kihatásai nemcsak a nyílt magatartásban ismerhetők fel, hanem a szubtilis beállítottságokban is.

A transzperszonális terápia összehasonlítása más terápiaformákkal

A transzperszonális pszichoterápia sok dimenzióban különböztethető meg a hagyományos kezdeményezésektől. Először az általános megkülönböztető elveket vitatjuk meg, azután összehasonlításokat végzünk a sajátos terapeutikus iskolákkal.
A hagyományos kezdeményezések fő céljairól összefoglallólag azt lehetne mondani, hogy elsősorban mentális tartalmakat akarnak megváltoztatni, és néha azt a kérdést kutatni: „Ki vagyok én?”, vagy: „Miféle személy vagyok én?” Bár a transzperszonális kezdeményezés is tartalmazhatja ezeket a célokat, ám kiterjeszti őket olyan célokra is, melyeket a fönt tárgyalt transzperszonális személymodellből vezet le. Eközben fontos a növekvő tudatosság vagy a növekvő tudat; ez viszont magában foglalhatja különböző megváltozott állapotok megélését azzal a végcéllal, hogy valódi magasabb állapotot érjünk el. E célból úgy gyakoroljuk az észlelést és a koncentrációt, mint a meditációban; az individuum inkább megfigyeli a mentális tartalmat, mintsem megváltoztatni akarná. A megfelelő aforizma így hangozhatnék: „Figyelj meg mindent! Ne tégy semmit!” Ahogyan Fritz Perls megjegyezte: „A per se - az önmaga által és önmagáért való - tudatosság gyógyító lehet” (1969, 16. o.). Az individuum megfigyeli a mentális tartalmat és egyidejűleg arra törekszik, hogy dezidentifikálódjék attól (Vaughan, 1977); olyan folyamat ez, mely nemcsak azt az alapvetőbb kérdést vizsgálja: „Ki vagyok én?”, hanem azt is: „Mi vagyok én?”
Azt a női klienset, aki megjelenik egy hagyományos terapeutánál és arról panaszkodik, hogy elégtelennek, képtelennek és kisebbrendűnek érzi magát, a terapeuta mindenkori sajátos diszciplinája szerint például a következő megítélések érhetnék: csekély önértékérzet, csekély Én-erősség vagy negatív önbecsülés. Ha pszichodinamikai kezdeményezést használnának fel, a terapeuta megkísérelhetné, hogy meghatározza e gondolatok eredetét, és megvizsgáltassa kliensével annak realitását. A behaviorisztikus kezdeményezés ahhoz a kísérlethez vezethetne, hogy közvetlenül változtassa meg a klienset környezeteváltozás, diferenciáló megerősítés vagy kognitív eljárásmódok révén (Rimm és Masters, 1975; Thoresen és Mahoney, 1974). Bármilyen legyen is az eljárás, az effektív cél az lenne, hogy megváltoztassa a kliens meggyőződését és tapasztalatát annak a személynek a miféleségét illetően, aki ő.
Egy transzperszonalista szintén alkalmazhatná ezeket a kezdeményezéseket, de azt is felismerné, hogy a probléma példája a negatív gondolatokkal és emóciókkal való identifikációnak.

Egy fiatal nő, aki azért jött terápiára, mert súlyos szorongásoktól, magányosságtól és a férfiaktól való félelemtől szenvedett, minden férfit fenyegetőnek és potenciálisan veszélyesnek észlelt. Amikor a terápián megtanulta, hogy ellazuljon és hagyja tudatosabbakká válni saját erőszakos fantáziáit, láthatta, hogy szorongásai úgy eltorzították valóságészlelését, hogy mindig fenyegetettnek érezte magát. Lazítógyakorlatok és meditáció révén képessé vált arra, hogy elismerje negatív gondolatait és dezindentifikálódjék azoktól. Amikor öntudatossága növekedett, akkor jobban késszé vált arra, hogy vállalja a felelősséget saját tudatállapotáért. Szorongása erősen csöskkent, és képes volt kielégítő kapcsolatok létrehozására mind férfiakkal, mind nőkkel (Vaughan).

Ezt a problémát csak ama sok identifikáció egyik példájának tekintjük, melybe a szóben foró hölgy belebonyolódott anélkül, hogy tudta volna. E sajátos identifikáció megkülönböztető jegye az, hogy klinikai méretű rossz érzést okozott. Ha a transzperszonális terapeuta ezért valamilyen meditatív kezdeményezés mellett döntene, akkor ebbe beletartozna a tudatosságtréning azzal a célla, hogy az illető deindentifikálódjék minden gondolatától, ami oda vezetne, hogy a kliens nemcsak más meggyőződésre jutna a tekintetben, miféle személy ő, hanem megváltozna annak alapvetőbb észlelésében is, ami ő.
Hogy milyen mértékben alkalmazunk hagyományos vagy nem-hagyományos technikákat, az egyénileg különbözik a kliensektől függően. A technikák éppenséggel kölcsönösen megtermékenyítőek lehetnek (Kenneth Roshi egy előadásában a Stanford Egyetem pszichiátriai fakultásán, 1975). Végső soron mindazonáltal úgy tűnik, hogy a meditáció és más transzperszonális kezdeményezések célja messze túlmegy és tarnszcendálja a hagyományos nyugati pszichoterápia céljait. Több keleti hagyomány abból indul ki, hogy az Én identifikációja illuzórikus, „csak egy álom”. Amikor valaki ezt az illúziót tévesen realitásnak tartja, a nyugati terapeuta segíthet megakadályozni, hogy az álom lidércálommá váljék, ám a keleti közeledés a tudathoz a teljes felébredést célozza meg (Jung, 1973; Walsh, 1977; Wilber, 1977, 1978).
A pszichológiának az a kibővített változata, melyet a transzperszonális perspektíva akar nyújtani, nem csupán Kelet és Nyugat általános szintézise, hanem különböző nyugati kezdeményezések integrációja is. A tudat spektruma c. könyvében Wilber három primér tudati síkot különböztet meg: az Ént, az egzisztenciális síkot és a szellemi síkot vagy a tiszta, nem-dualista tudatot. Az Én-sík azokra a szerepekre, arra az önmagunkról alkotott képre és szellemünknek azokra az analitikus aspektusaira vonatkozik, melyekkel azonosulunk. Az egzisztenciális sík alapvető létérzésünkre, az élet értelmére, a halállal történő konfrontációra, az egyedüllétre és a világban-létünk központi tapasztalatára vonatkozik. E két sík együtt alkotja különálló, magunkban létező individuumokként való identitásunkat. Ezekkel a síkokkal foglalkozik a legtöbb nyugati terápia abban a feltételezésben, hogy az embereket éppen a saját egzisztenciájuk ítéli arra, hogy izolált, elidegenedett individuumokként éljék életüket, eleve és tartósan elválasztva az Univerzum többi részétől. Az ilyen kezdeményezések célja az Én megerősítése.
Az Én- és az egzisztenciális sík fölött áll a szellem síkja. Legmagasabb fejlettségében az individuum Önmagát mint tiszta tudatot éli meg, mely eloldódott minden identifikációtól és transzcendálta az „Én/Nem-ÉN”-dichotómiát, ami a Kozmosszal való egység érzéséhez vezet. Ebből a perspektívából tekintve a másik két sík az identifikáció illúziója és viszonylag jelentéktelen (Rajneesh, 1978; Wilber, 1977, 1978).
A saját módján és a saját síkján minden terapeutikus kezdeményezés hozzájárulhet az egészséghez és a jó közérzethez, és nem szükségképpen jobb vagy rosszabb, mint egy másik kezdeményezés. Ideális esetben a transzperszonális kezdeményezés elismeri minden sík potenciális létét, és optimálisan használja a keleti és a nyugati hozzájárulásokat, hogy mindig a helyes síkon avatkozzék be.
Itt most annak a kísérlete következik, hogy a transzperszonálisat összehasonlítsuk a három másik lényeges nyugati hagyománnyal: a pszichoanalízissel, a behaviorizmussal és a humanista pszichológiával.

A klasszikus pszichoanalízis

A pszichoanalízis úgy tekinti az embert, mint aki természeténél fogva pszichikai konfliktusba van zárva, melyet ugyan csökkenteni lehet, de teljesen megoldani soha (Brenner, 1974). Az embernek ezért folytonosan őrizkednie kell ettől a konfliktustól és ellenőrzése alatt kell tartania. Az egészség ismertetőjegye az erős Én, az irracionális Az és a túlkontrolláló Fölöttes-Én közti közvetítő tényező. Az egészséget negatív módon, a patologikus tünetek hiányaként definiálja, és érdekes megjegyezni, hogy az „egészség” szó (health) még csak elő sem fordul Freud összegyűjtött műveinek angol indexében.
A transzperszonális perspektívából ez teljességgel elégtelen. A keleti látásmód ténylegesen a perceptív torzítás és az identifikáció illuzórikus termékének tekinti az egész Ént (Goldstein, 1976; Goleman, 1977b; Rajneesh, 1975; Sutich, 1975; Walsh, 1977; Walsh és Shapiro, 1978). Nem vita tárgya az a feltételezés, hogy az erős, egészséges Én ütőkártya lehet az élet kihívásaival történő találkozásban; a transzperszonális koncepció azonban messze túlmegy az Én-fejlődésbe mint a szellemi-lelki egészség csúcsába vetett hiten. Ezért az Én konfliktusai talán valóban megoldhatatlanok lehetnek, de transzcendálhatók, és saját igazi természetünk felfedezését azonos értelműnek tekintjük a megszabadulással, akárcsak a buddhizmusban.

Az analitikus pszichológia

Mindazon iskolák közül, melyek Freud eredeti munkájából fejlődtek ki és attól elváltak, leginkább C.G. Jung - analitikus pszichológiának is nevezett - mélypszichológiája volt érdekelt a transzperszonális tapasztalati síkokban. A psziché mélységi kutatása Jung műveiben túlmegy mind az Én-, mind az egzisztenciális síkon, amikor archetípusokkal és a kollektív tudattalannal foglalkozik. Jung maga az első nyugati terapeuta volt, aki igazolta a transzperszonális tapasztalás jelentőségét a pszichikai egészség szempontjából. Azt írta, hogy munkájának fő törekvése nem a neurózisok kezelése, hanem az eljutás a tapasztalás numinózus vagy transzperszonális dimenziójához, és kijelentette: „Az úgy van..., hogy a tulajdonképpeni terápia az eljutás a numinózushoz, és amennyiben az ember numinózus tapasztalatokat szerez, megváltást nyer a betegség átkától” (Jung, 1972, 465. o.).
A mélypszichológia felismeri, hogy a psziché magában hordja az öngyógyítás és az önmegvalósítás képességét, de lényegében megmarad annál, hogy a tudat tartalmaival foglalkozik ahelyett, hogy magával a tudattal foglalkoznék mint minden tapasztalás kontextusával. Ez a rendszer a tudatot csak tárgyaihoz való viszonyában tapasztalja. Ezért dualista síkon marad és nem fogja át azokat a síkokat, melyeken az alany-tárgy-dualizmus transzcendálódik.
Az analitikus pszichológia sok figyelmet szentel a tapasztalás mitologikus dimenziójának, és hatalmas terapeutikus eszközként értékeli az álmok és az aktív imagináció képi világát. Az analitikus pszichológia mégsem jut el a közvetlen, képek nélküli tudatossághoz, ahová néhány meditatív diszciplina praxisa eljut.

A behaviorizmus

A behaviorizmus jellegzetessége, hogy kitart a viselkedés és a viselkedésváltozás mérhetősége és verifikálhatósága mellett (Bandura, 1969, 1977b). Metodikus, empírikusan megalapozott továbbfejlesztés révén olyan technikát teremtett, mely gyakran hatékony korlázott viselkedési problémák kezelésében. Ténylegesen el kell ismerni, hogy hatékonyságának egyértelmű bizonyítása tekintetében a viselkedésterápia egyedülálló a sok száz terápia között (Karasu, 1977; M. Parolff, egy beszédében az Albert Einstein College of Medicine-ben, 1975).
De az is lehetséges, hogy éppen az erőssége a gyöngesége. A megfigyelhető viselkedés mérésének merev követelménye elősegítette azt a tendenciát, hogy ne vegyék tekintetbe a szubjektív tapasztalást. Kikapcsoltak olyan dimenziókat, mint a tudat, sőt a legutóbbi időkig a gondolatokat és érzelmeket is. A behaviorizmus ezért nincs abban a helyzetben, hogy foglalkozzék a Conditio humana egyes legközpontibb aspektusaival, és kevés mondanivalója van az egészség és a jó közérzet optimálásáról. Lényegileg inkább a világosan definiált, nyíltan napvilágra kerülő viselkedésjegyek zavarainak kezelésére korlátozódik.
De jelenleg itt tekintélyes eltolódás mutatkozik. Erőteljesebben vizsgálják a viselkedésmegnyilvánulások felismerését és kognitív közvetítését, s ebből származik az ún. kognitív viselkedésváltoztatás új terepe (Mahoney, 1974). Fokozottan hangsúlyozzák az önkontrollt (Thoresen és Mahoney, 1974), és a terapeutikus változtatás fő közvetítőjeként pártolják az önhatékonyságot (Bandura, 1977a).
Csak ritkán ismerik el, hogy sok transzperszonális technika könnyen szemlélhető a viselkedésváltoztatás keretében. Számos meditációs formának például az a célja, hogy előmozdítsa a szeretet érzelmeit, és ezeket az érzelmeket aztán arra használja fel, hogy meggátolja az olyan negatív emóciókat, mint a düh; ezek a fogások egyértelműen a kölcsönös gátlás elvére épülnek, melyet a behavioristák azért alkalmaznak, hogy a szorongást ellazulással váltsák fel. Buddhának az ilyen technikákra vonatkozó, kifejezett útmutatásaiból (Buddhagosa, 1923) kitűnik, hogy e diszciplina néhány elvét ténylegesen ismerték már több, mint kétezer évvel ezelőtt.
A transzperszonalisták hasonlóképpen elismerték a modellszerűség jelentőségét, mellyel kapcsolatban a behavioristák tekintélyes mennyiségű kutatási anyagot hordtak össze. Mindazonáltal itt is van egy lényeges különbség az iskolák között, olyan különbség, mely a viselkedés szubtilitásával és a modellált jelenségekkel függ össze. A behavioristák általában elsősorban viszonylag durva, könnyen mérhető viselkedésekkel foglalkoznak, a perszonalisták pedig inkább a szubtilis, csaknem szubliminális állapotok, tapasztalatok és viselkedésmódok iránt érdeklődnek.
A transzperszonális pszichoterápia továbbfejlődéséhez sok jelenlegi feltételezés és fogás empírikus vizsgálatára és megerősítésére van szükség. E tekintetben sokat tanulhatunk a behavioristáktól. Ők viszont az inkább tapasztalásirányultságú pszichológiákhoz fordulhatnak útbaigazításért, ha elismerik egy szélesebb, kevésbé beszűkült és elembertelenítő perspektíva szükségességét. A kölcsönös közeledés talán még a távoli jövőben fekszik, de kétségtelenül kívánatos.

A humanista pszichológia

Első pillantásra kevésbé feltűnőek a humanista és a transzperszonális pszichoterápia közti különbségek, mint a három fent nevezett iskola esetében. Mindkettőben növekedésirányultságú modellekről van szó, melyek inkább az egészséggel, mint a betegséggel foglalkoznak, mindkettő egész-jellegű, és ezért azon fáradozik, hogy az egész személlyel foglalkozzék.
Mindenesetre különböznek az egészségről alkotott központi koncepcióik. A humanista látásmód szerint az egészséges ember önmagát valósítja meg, és az egészség fizikai, emócionális és mentális aspektusainak kiegyensúlyozott integrációját éri el. A humanista kezdeményezés mégis gyakran elhanyagolja, kikapcsolja vagy éppenségel tagadja a spirituális dimenziót, ami viszont központi jelentőségű a transzperszonális kezdeményezés számára.
A humanista pszichológia lényegileg az Én- és az egzisztenciális sík felé fordul. Elsőrangú számára a személyiség fejlődése és az Én-célok elérése. A transzperszonális látásmód szerint azonban ezek kevésbé fontosak, és még gátjai is lehetnek a transzperszonális megvalósulásnak. Ez a megközelítés azt az emberi képességet tekinti a fejlődés legmagasabb fokának, hogy az önmegvalósításon túlmenően képesek vagyunk önmagunk transzcendálására.
Sok humanista pszichológia nem érdeklődik aziránt, vagy nem kész és nem hajlandó arra, hogy kutassa a transzperszonális tapasztalatokat. A transzperszonális pszichológusokról viszont feltételezzük, hogy első kézből vannak tapasztalataik ilyen állapotokról, hogy olyan személyekkel dolgozzanak, akik útbaigazítást vagy tanácsot kérnek tőlük. A saját, közvetlen tapasztalatokkal nem rendelkező terapeuta esetleg - tudatos szándék nélkül - nem veszi észre vagy leértékeli a kliens transzperszonális tapasztalatait, gyakran annak kárára.

Az egzisztenciális pszichoterápia

Az egzisztenciális kezdeményezés abban áll közel a transzperszonálishoz, hogy az élet értelmének keresésére, a halállal és az egyedülléttel való konfrontációra, a döntés és a felelősség szükségességére, és az autenticitásra irányul (Bugenthal, 1965, 1967). Ugyanez vonatkozik arra a felfogásra, hogy meggyőződéseinkkel magunk teremtjük a magunk realitását. A szabadság például akkor válik reálissá, ha hiszünk benne; meggyőződöttnek kell lennünk arról, hogy birtokolhatjuk, mielőtt még elkezdhetnénk tudatosítani és gyakorolni. Ez érvényes a szeretetre és sok más értékre is, melyekről dönthetünk, hogy megvalósítjuk őket a magunk számára. Ha nem hiszünk a szeretet realitásában, valószínűtlen, hogy meg fogjuk élni. Az ezekkel a kérdésekkel és kihívásokkal az egzisztenciális síkon történő konfrontáció megvetheti a transzperszonális munka alapját. Ez viszont áthatolhat elkülönült és elidegenedett individualitásunk maszkján, és eljuthat transzperszonális Önmagunkhoz, mely megtapasztalja minden élet alapvető egységét és összefüggését. A szabadság megélése annak minden paradoxiájával együtt, és a világban-lét közvetlen megtapasztalása, amit az egzisztencialisták leírnak, megnyithatja az utat a személyes transzformáció számára, mely a transzcendenciához vezet. Mindazonáltal az egzisztencialisták megragadnak elkülönült, az Én által meghatározott identitásukban, és nincs bátorságuk átugrani a dualista megismerésen túlra, a tudat közvetlen, intuitív tapasztalásába, ami a transzperszonális tapasztalat lényege.
Azt lehetne mondani, hogy az egzisztencialisták tudatában vannak a buddhizmus „Négy Nemes Igazsága” közül az elsőnek, nevezetesen hogy minden élet szenvedés, csakhogy nem látják a kivezető utat; így folytonosan azért harcolnak, hogy megmérkőzzenek az élettel, és magát az életet kiengeszteljék ezekkel a látszólagos elkerülhetetlenségekkel. Buddha azonban messzebb ment. A másik három „nemes igazságban” megmutatta az ebből a dilemmából kivezető utat, azt az utat, amely az Én- és az egzisztenciális síkot meghaladva közvetlenül a transzperszonális területre vezet.

A transzperszonális pszichoterápia határai

Az előző szakaszokban azt írtuk le, mi a transzperszonális pszichológia és pszichoterápia, vagy legalábbis mi próbál lenni. Nos, melyek azok a tényezők, amelyek jelenleg korlátozzák ezt a terepet?
Először is egyértelműen hiányzik még a transzperszonális adekvát empírikus alapja. A transzperszonális terapeuták sok törekvése a legtöbb kutató érdeklődésén, illetékességén és vizsgálati területén kívül esik. Ezért sok olyan feltételezést, amely tapasztalatilag ugyan kielégítő, kísérletileg nem vizsgálnak. Volt egy érthető, de sajnálatos és tarthatatlan hajlam arra a felfogásra, hogy ha a kísérletezők nem érdeklődnek e terület iránt, az az ő problémájuk. Ha a transzperszonális pszichológia valóban az akar lenni, amire állítása szerint törekszik - nevezetesen a keleti bölcsesség és a nyugati tudomány hatékony szintézise -, akkor képviselőinek erejük szerint mindent meg kell tenniök annak érdekében, hogy gondoskodjanak munkájuk gondos és tudományos vizsgálatáról is. A pszichoterápia története tele van önkényes feltételezésekkel és fölényes állításokkal, melyek csak addig voltak érvényben, amíg meg nem vizsgálták őket (Karasu, 1977; Luborsky, Singer és Luborsky, 1975). Bár a meditációról egyre több kutatási eredmény áll rendelkezésre, melyek összességükben igazolást nyújtanak (Saphiro és Walsh, 1980), de csak kevés más transzperszonális területet vizsgáltak meg.
Ez fölveti azt az érdekes kérdést, alkalmazhatók-e a hagyományos, mechanisztikus tudományos paradigmák a transzperszonális jelenségek vizsgálatára. Új kezdeményezések szükségességét - olyanokét, melyek kevésbé zavaróan avatkoznak be, érzékenyebbek a szubjektív állapotok iránt és bevonják a kísérletezőt mint gyakorlott résztvevőt-megfigyelőt - már gyakran felismerték, de az ilyen kezdeményezéseket még mindig kevéssé alkalmazzák (Maslow, 1966; Saphiro és Walsh, 1978; Tart, 1975b; Walsh, 1977). Néhány kivételtől eltekintve mindeddig alig integrálták a transzperszonális kezdeményezést más nyugati pszichológiákba és pszichoterápiákba. Marad a remény, hogy az elmélyült tudás kiküszöböli majd ezt a szakadékot.
Mindenki számára, aki bizonyos mélységben már kutatta a transzperszonális területeket, világos, hogy az intellektuális megértés tapasztalati alapot kíván (Deikman, 1977; Walsh, 1977, 1978; Walsh és Saphiro, 1980). Ahol hiányzik a tapasztalati tudás, ott egyértelműen korlátozott a fogalmi megértés is. Az egyénnek ténylegesen sokszor kell ezt a tényt tapasztalatból felismernie, mielőtt hatalmát és következményeit értékelni tudná. Hogy ez nem történt meg, az a transzperszonális számtalan félreértéséhez, leértékeléséhez és felszínes vagy patologizáló értelmezéséhez vezetett. Maguk a mentális egészség területén intellektuálisan legmagasabban képzett gyakorlók is áldozatául esnek ilyen tévedéseknek, ha tapasztalati szempontból naívak - olyan tévedéseknek, amilyenek a Group for the Advancement of Psychiatry-nak a misztikáról és a pszichiátriáról szóló beszámolójában találhatók (Deikman, 1977; GAP, 1977). Mind a terapeutáknak, mind a kutatóknak tudatában kell lenniök ennek a szükségességnek, és el kell végezniök a saját tapasztalati munkájukat. Mivel a legtöbbünk mindeddig sem a transzperszonális területet, sem a növekedési potenciált nem kutatta kimerítően, valóban joggal lehet azt mondani, hogy személyes növekedésünk határai jelentik e terep egyik legfontosabb korlátozó tényezőjét.
A transzperszonális pszichoterápia egy sor kényszerítő követelményt állít gyakorlói elé. Ezek a követelmények nem a transzperszonális terület sajátos tulajdonságai; de itt inkább vannak szubtilisebb, jobban a mélybe ásó követelmények, mint más terápiákban, mivel maguk a jelenségek, melyekkel mi dolgozunk, szubtilisebbek és mélyebbek. Talán a növekvő szubtilitás általános elvének egyik példája lehet az alábbi: Ha a nagyobb egészség felé lépünk előre, akkor azok a jelenségek, amelyekkel dolgoznunk kell, mind szubtilisebbekké válnak, és azok a technikák, melyek a velük való bánásra alkalmasak, ennek megfelelően kevésbé lesznek aktívak és beavatkozók, hanem inkább megfigyelők, elfogadók és megengedők (Walsh, 1976, 1977).
Mivel mind eszközei, mind modelljei vagyunk annak, amit föl tudunk kínálni, feltétlenül arra kell törekednünk, hogy azt éljük és azzá legyünk, amit klienseinknek felkínálunk. Tekintettel a kevés empírikus irányvonalra, kénytelenek vagyunk messzemenően magunktól vezettetni magunkat, és integritásra, hibátlanságra és érzékenységre törekedni. A pszichoterápia területén sehol sem fontosabb a terapeuta személyes növekedése, mind a kliens, mind maga a terapeuta számára.

Mert amit az egyik ember a másiknak fel tud kínálni, az a saját léte, nem több, és nem kevesebb... Az egyetlen munka, amit el kell végeznünk, az az önmagunkon végzett munka, és az nehéz (Ram Dass, 1973)!

WONG.DOC

Bennet R. Wong - Jock McKeen

TESTMUNKA RÉVÉN SZERZETT TRANSZPERSZONÁLIS TAPASZTALATOK

Amikor a humanista pszichológia elfordult a hagyományos terápiaformák alkalmazásától - melyek hajlottak arra, hogy szekciókra osszák az individuumot -, egyik eredeti célja abban állt, hogy a személy olyan látásmódját teremtse meg, mely figyelembe veszi annak embervoltát. A hagyománytól elszakadni akaró kísérlete során a humanista pszichológia a személyhez közeledés sokféle módját fejlesztette ki. Az új formákkal sajnos új szétforgácsolódásokra is sor került: a mozgalom különböző irányokban nőtt; mindegyiknek megvannak a maga követői, és mindegyik csak az ember egy részét veszi tudomásul, azt, amelyet vizsgál - akárcsak a hagyományos formák. Tekintettel ezekre a hasadásokra, ma az alternatív kezdeményezéseket propagáló kezdeményezések közül sok iskola próbálja meg tanulmányainak összterületét átfogó, egész jellegű látássá integrálni, melyben az ember összes aspektusai figyelembe vehetők.

A testmunka formái és alaptételei

Az alternatív terápiaformák létrejöttével sokféle testirányultságú kezdeményezésre is sor került. Áttekintésében Rapaport (1975) a következő testirányultságú terapeutikus eljárásokat sorolja fel: bioenergetika, Reich-féle masszázs- és légzésterápia, neoreichiánus munka, struktúrális integráció (Rolfing), struktúrális mintaképzés, Alexander-technika, Feldenkrais-rendszer, polaritásterápia és Lomi-iskola. Megemlíti azokat a testvonatkozású technikákat is, melyek szigorú értelemben nem terapeutikusak: légzéstudatosság, Sensory Awareness, masszázs, tánc, jóga, aikido és t'aichi. Az ezeken kívül használt, de Rapaport által nem említett test-kezdeményezések: akupunktúra, akupresszúra, reflexológia és siatszu.
Ezek a rendszerek abból a meggyőződésből indulnak ki, hogy a psziché és a szóma funkcionális egységet alkot; a test a szellem kifejeződése, a szellem a test kifejeződése. Céljuk abban áll, hogy helyreállítsák azt a testtudatosságot, mely a szellemi funkciók túlhangsúlyozásakor veszendőbe ment. E különböző kezdeményezések második közös meggyőződése az, hogy a fizikai/fiziológiai struktúra alapja egy energiarendszer. Ebben a rendszerben az organizmus egyik síkján fellépő gátlások befolyásolják a többi síkot; az energiarendszer gátlásai fizikai gátlásokat okoznak, és megfordítva, a test síkján jelentkező gátlások akadályozzák az energiaáramlást. A testirányultságú kezdeményezések a fizikai struktúra feszítettségén és páncélozottságán dolgoznak, hogy szabaddá tegyék az alapul szolgáló energiaáramlást; ez a folyamat ismét helyreállítja a test és az energia természetes egységét. A legtöbb általánosan használt eljárás Wilhelm Reich elméleteire és az ő bioenergia-konceptusára épül (1973). Noha sokan e terület úttörőjének tekintik Reichet, a test/szellem-egységgel és az energiával kapcsolatos elképzelések igen régiek (Kao, 1973; Veith, 1972; Wei, 1976). Ch'i konceptusát az életerő-energiáról, amely egy sajátosan emberi mátrixban létezik, mely létrehozza a többi létdimenziót - tehát a spirituális, az emócionális, az intellektuális és a fizikai dimenziót -, már a Nei Ching említi, a kínai orvostudománynak az a klasszikus tankönyve, mely állítólag 2500 éves. A Ch'i-energia konceptusa évezredeken át alkotta a hagyományos kínai akupunktúra bázisát.
A testterapeutikus kezdeményezésekben közös az a beállítottság, hogy a célnak az életenergia harmónikus áramlása helyreállításának kell lennie, és a testterápia során nem szükséges foglalkozni a kliens tapasztalatainak tartalmával; ezek a kezdeményezések hiszik, hogy mihelyt az energia ismét kiegyensúlyozottan és szabadon áramolhatik, magától végbemegy az integráció. Közben viszont könnyen figyelmen kívül hagyják a tapasztalás más dimenzióit, melyek akkor keletkeznek, ha a fizikai gátlások feloldódnak. Következésképpen elhanyagolják a transzperszonális területet, amikor az felmerül. Testmunkánk során azt tapasztaltuk, hogy a transzperszonális mindenképpen megjelenik, mégpedig előre nem láthatóan és rendszerint váratlanul. Ha nem lép is fel mindig a transzperszonális jelenség, mégis hisszük, hogy felmerülése fontos, és a gyakorló orvosnak fel kell ismernie és bánnia kell vele. Ahogyan Frances Vaughan mondta: „Az a terapeuta, aki olyan teoretikus kontextusban dolgozik, melyben a transzperszonálisnak nincs helye, szükségképpen korlátozza a kliens potenciális növekedését” (1977, 71. o.).

A testmunka eljárásmódjai

Egy tipikus ülésen a kliens legalább az alsóneműiig levetkőzik, és a hátára fekszik egy matracon, lábait felhúzza, térdeit behajlítja, talpaival a matracon támaszkodik. Felszólítják, hogy csukja be a szemeit, s a száján keresztül lélegezzen be és ki. Ezt a szájlégzést úgy kell végrehajtani, hogy a mellkas és a hastér megteljék levegővel. A légzést ugyan nem kell gyorsítani, de visszatartani sem a ciklus semelyik fázisában.
Miközben a kliens tovább lélegzik, a terapeuta megfigyeli a légzésmintát, és megállapítja, hogy szabad-e a légzés, vagy valamiképpen megszakított. A gondos megfigyelés eldönti, vajon az egész mellkas megtelik-e, vagy vannak-e olyan területek, ahol a légzés nem áramlik a testben. Gyakran tesznek verbális ajánlatokat, hogy mélyebben vagy más tempóban lélegezzék, vagy arra koncentráljon, hogy meghatározott területekre lélegezzen be. Az orvos megkísérli, hogy „lássa” a gátolt területeket a testben; ezeket arról lehet felismerni, hogy itt csökkentett a levegőzés, megváltozik a normális bőrszín, szöveti feszültség vagy petyhüdtség mutatkozik, vagy valamilyen más jel.
Az orvos gyöngéd fizikai kontaktust teremt azoknak a helyeknek az érintésével, melyeken a kliens feszültnek tűnik. Ennek a kezdeti érintésnek kettős funkciója van: Először is szorosabb kapcsolatba hozza a terapeutát a klienssel, másodszor pedig ezzel kutatja föl a feszült területeket, hogy jobban megismerje a fizikai állapotot. A verbális kontaktus megmarad, mivel az szükséges ahhoz, hogy fenntartsák a kliens megfelelő helyzetét és a helyes légzési aktivitást.
Munkánk során megvizsgáljuk a kínai pulzusokat is, hogy meghatározzuk a meridiánrendszer gátolt területeit, melyek a fizikai gátoltság alapjául szolgálnak. A hagyományos kínai akupunktúra-diagnózis tizenkét elkülönített pozíciót ismer a radiális artériapulzuson, melyek annak a tizenkét meridián-útnak felelnek meg, amelyeken a Ch'i-energia keresztülfut. A pulzusok mindegyikének megtapintásával a terapeuta képes meghatározni az életerő-energia mennyiségét és minőségét minden meridiánon, és így képet alkotni magának annak az energiamátrixnak az állapotáról, mely ezeknek a meridiáncsatornáknak a szintézise. Abból, hogy az ember érzi, hol van jelen túl sok energia és hol túl kevés, következtetni tud a meridiánrendszer azon gátlásainak meglétére, melyek ezért felelősek (Chu és Chu, 1975; Duke, 1962; Mann, 1973). De a kínai pulzusok figyelmen kívül hagyásával is el lehet végezni a testmunkát. Az általunk kiképzett terapeuták értő és érzékeny munkát végeznek e diagnosztikus eszköz nélkül is.
Miközben a kliens tovább lélegzik, a terapeuta a szöveti izomrángások jeleit kutatja; ezeknek a fellépése az energiaáramlás jelének számít. A terapeuta tekintetbe veszi azokat a területeket is, ahol a vibráció szünetel; e területeken valószínűleg szöveti gátlásokkal kell számolni. Miután a kliens néhány percig mélyen lélegzett, a terapeuta rendszerint tudja, nagyjából hol helyezkednek el a gátlások a testben és a test energiamátrixában. Miután eljutott az akupunktúra-diagnózisra, tűket szúr az akupunktúrapontokba, melyek megkönnyítik a gátlások kiküszöbölését az energetikus testsíkon.
A hagyományos kínai akupunktúraelmélet szerint a Ch'i-energia a meridiánok hálóján fut keresztül. Van egy központi csatorna, mely a melloldalon fut (a „szolga-edény”), és egy második központi csatorna, mely a hátoldalon fut (az „irányító edény”), valamint tizenkét pár meridián, melyek ezekből indulnak ki. Elméletileg minden meridiánpárban ugyanolyan mennyiségű energiának kellene folynia a kiegenysúlyozott, harmónikus energiamátrix megteremtéséhez. Az energiafolyam gátlása valamelyik csatornában megszakítja a Ch'i szabad áramlását, és kiegyensúlyozatlanságot szül a mátrixban. Mivel ez a mátrix szolgál alapjául az individuum többi dimenzióinak - a spirituálisnak, az emócionálisnak, a fizikainak és a mentálisnak -, ezért az energiagátoltság zavarokat okoz ezekben az egyéb dimenziókban (Duke, 1972; Kao, 1973; Mann, 1973).
Az akupunktúratű bevezetése az akupunktúrapontba stimulusként hat, mely oldja a gátlást ezen a ponton, hogy megkönnyítse a szabad energiaáramlás helyreállását és ezzel csökkentse a zavarokat a többi dimenzióban, melyeket a mátrix kisugárzása okoz (Duke, 1972; Van Nghi, Fish és Kao, 1973). Éppúgy, ahogyan nem elkerülhetetlen az akupunktúrapulzus alkalmazása, ugyanúgy nem feltétlenül szükséges tűkkel végrehajtani az akupunktúrát ahhoz, hogy e munkával eredményt érjünk el; gyakran elégséges a szöveti gátlások masszírozása. Az is lehetséges, hogy akupunktúra-diagnózist csinálunk, aztán a megfelelő akupunktúrapontokon akupresszúrát végzünk, és ezzel jó eredményket érünk el.
Ezután a szöveti gátlásokon dolgozik a terapeuta oly módon, hogy a feszült területeket egyre mélyebben masszírozza és egyidejűleg bátorítja a klienst, hogy zajokat adjon ki magából - kiáltást, nyögést, morgást, zokogást. Ezt a mélyreható masszázst érzéssel, de egyúttal erővel hajtja végre, ami sűrűn okoz intenzív fájdalmat. Abból indulnak ki, hogy a fájdalom az izomfeszültségből ered; ha a feszültség feloldható, akkor a fájdalom lényegesen csökken vagy eltűnik a mélymasszázs által. Azt kérik a klienstől, hogy küzdjön meg a fájdalommal, mely a szövetek megdolgozását kíséri, amikor a terapeuta ujjai a feszült területhez nyúlnak. Ha a kliens a fájdalomra belélegzik (hasonlóan az asszonyokhoz, akiket a fájásokkor arra szólítanak fel, hogy az összehúzódásokkal együtt lélegezzenek), akkor feszültségmentesíteni tudja a feszült szövetet. A fizikai ellazulással együtt gyakran emócionális katarzis is bekövetkezik, melynek során a kliens kifejezésre juttatja múltjának elraktározott tartalmait. A kliens szó szerint elengedi a fájdalmat - melyet korábban magában őrzött -, mind fizikailag, mind emócionálisan.
Ebből a pontból sok irányban folytatható a munka, mindig a kliens által szerzett tapasztalatoknak megfelelően. A terapeuta folytathatja a mélymasszázst ugyanazzal vagy másik légzésmintával, vagy továbi akupunktúrát alkalmazhat, hogy folytassa a gátlások feloldásának folyamatát. Olykor talán alakterápiát, bioenergetikát, pszichoszintézist vagy más technikát alkalmaz a terapeuta a kliens tapasztalataival folytatandó munka érdekében.
A testmunka művészet, és nem puszta technika. Az akupunktúra és a testelméleti kezdeményezések hasznos eszközök a klienssel végzett munka megkönnyítésére; de kevésbé fontosak, mint a terapeuta és a kliens közti emberi kontaktus. A munka táptalaja a terapeutikus viszony; a terapeuta és a kliens közti érzékeny, közeli találkozás nélkül maguk a technikák csak korlátozott értékkel bírnak (McKeen és Wong, 1977).

Transzperszonális irányok a testmunkában

Az egyik irány, amely felé a testmunka haladhat, a transzperszonális tapasztalás.

1. eset

A kliens, R. B., 48 éves, fehér, nőtlen, író, aki visszatérő depressziós periódusokra volt hajlamos, melyek általában az értéktelenség érzésével függtek össze, miután szexuális partnere visszautasította. Sűrűn ivott alkoholt, mindenekelőtt a depressziók idején. Amint ő maga mondta, „az ellenőrizhetetlen összeomlás állapotában, könnyek között, és a kapcsolatokba, a szexuális erőbe és a közösségbe vetett hit összetörtségével” jött el műhelyünkbe. Egy orvos trifluoperacint írt neki nyugtatóként, de azt nem bírta.
„Ezek a tabletták a megosztott érzés és gondolkodás érzetét keltették bennem...; az egyik részem szemlélte a kétségbeesést, amelyben a másik részem megrekedt. Nem kedveltem ezt a megosztottságot, de egy jókora rész belőlem meg akart maradni a fájdalomban és a reménytelenségben. Sem az írás, sem a felém irányuló nyilvános követelmények nem jelentettek többet, mint álruhába öltözést. A műhely idején tisztán elrendezett felszínre jutottam - kiegyensúlyozottságból és tréfákból felépített homlokzathoz. Ennek ellenére a testiség vagy a megtestesülés minden érzése károsodott maradt. Semmiféle érintést nem tudtam elviselni - a kézfogás taszított, és a folytonos érintés és átölelés, ami a csoportterápiában szokásos, testileg beteggé tett; ha rámkényszerítették, udvarias maradtam, de el kellett nyomnom a hányingeremet és undoromat. Megmaradt az ellenállásom minden mozgással, renddel vagy megújulással szemben.
A műhely előtti három hónapban kb. 17 órát aludtam és 18 kilót fogytam. Testem, mely mindig erős, jól formált és jó kondícióban lévő volt, kezdett elgyengülni. Rendkívül erős orrvérzéseim támadtak, és háromszor - kétszer taxival, egyszer pedig mentővel - kellett a kórház ügyeletére mennem. A vér olykor a falakra és a plafonra spriccelt, és fagyasztás meg az orrlyukaim betömése nélkül nem lehetett elállítani. A vérzés olyan heves volt, hogy alig tudtam lélegezni s csak nehezen tudtam beszélni e vörös zuhatagon keresztül. Egyidejűleg vágytam rá és féltem attól, hogy elvérzem.
Az idő nagy részében ide-oda mászkáltam, keresztül-kasul minden szobán, mindig abban a tudatban, hogy várok - feltehetően valamire várok -, és sem enni, sem inni nem tudtam; az evés és ivás elringatott vagy kielégített valami olyasmit, ami már nem létezett. Úgy tűnt, hogy már csak 'a saját eltompult szívemet birtoklom'; úgy tűnt, hogy az entellektüel, aki mindig megóvott vagy lehetővé tette számomra a kitérést, a szeretőmmel együtt eltűnt.”

Munkánk során hangsúlyoztuk a szenzibilitástréning szükségességét az Önmaga és mások kitágult érzékeléséhez, valamint a találkozások szükségességét a testmunkával együtt. Ezekre a tapasztalatokra a kliens elhárítóan és negatívan reagált. 

„A végrehajtandó sok gyakorlat és fogás közül - ezek végtelennek tűntek - az első abban állt, hogy felszólítottak minket arra, teljesen felöltözve járkáljunk körbe, és nézzünk egymás szemébe. Járkáltam, és közben a padlót néztem. Aztán ki kellett választanunk egy személyt, egy darabig háttal egymásnak támaszkodva kellett ülnünk, aztán meg kellett néznünk egymást és személyes információkat kellett cserélnünk - kik vagyunk, miért vagyunk itt és így tovább. Ezt kifogástalan modorral meg tudtam tenni anélkül, hogy valamit is kiadtam volna; a másik személyt, egy férfit, jóképűnek és nyitottnak találtam. Ő választott engem. Mindenesetre az volt az érzésem, hogy erre  felszólították. Közvetlen és nyitott volt. Én síma és felszínes. Semminek sem volt nagyobb jelentősége.”

Egy másik alkalommal a csoport ringatta őt.

„Az egész csoport körben mozgott előre, felemelt engem és aztán ringató mozgást hajtott végre - ami számomra olyan taszító, olyan rettenetes volt, hogy csak öklendezni tudtam és aztán begörcsöltem - s a végén tökéletesen mozdulatlan, bénult és néma voltam. Folytak a könnyeim, ellenőrizhetetlenül, de undorítóan. Úgy tűnt, érintik az arcomat - a füleimbe és a hajamba folytak, s túl melegek voltak azzal a hidegséggel szemben, mely egyetlen menedéknek látszott, annak a menedéknek, melyet a bőröm hagyott meg. Gyűlöltem az egészet - jobban, mint valaha is gyűlöltem valakit vagy valamit. Megnyomorított, kifacsart holmit csináltak belőlem. Azt hiszem, végül megmozdultam, és megpróbáltam udvariasan elfogadni azt a gondoskodást, amit a csoport adni akart. De csak totális mozdulatlanságra emlékszem, amelyből - úgy tűnt - sosem szabadulok meg.”

A hét közepén felkészült arra, hogy elhagyja a csoportot, mégis, amikor azt javasolták neki, hogy végezzenek testmunkát, kíváncsisága arra ösztönözte, hogy maradjon.

„Ahelyett, hogy elmentem volna, hozzászoktattam magam ahhoz, hogy reggelenként, delenként és esténként fürdőt vegyek - féltem, hogy különben büdös lesz a testem. Amennyire csak tudtam, keveset ettem, attól való félelmemben, hogy a hasamra gyakorolt nyomás ürítéshez vezet. Megnéztem mások testmunkáját, hogy megtudjam, hogyan fogadjam el - hogyan tehetnék úgy, mintha elfogadnám. Azt hiszem, ismételten adódtak olyan órák, amikor valóban részese voltam mások testmunkájának - gondjának és munkájának. De számomra még mindig kizárólag arról volt szó, hogyan kellene ezt kibírnom. Megtanultam, hogy az embernek meg kell maradnia a fájdalmánál, hogy kiabálnia kell, és gyakran hány.
Három napig vártam, mire a testmunkára tényleg sor került. Mire idáig jutottunk, elfogadtam a meztelenséget, nevettem és valamilyen vicces dolgot műveltem, de már nem emlékszem, hogy mit - teljesen úgy álltam hozzá a dologhoz, hogy ha nem vetem le a nadrágomat, úgyis levetkőztetnek. Legerősebben arra a félelemre - kiszáradt számra és hallgatásomra -, undorra és dühre emlékszem, hogy 'vezényszóra' meg fognak érinteni. Még tudom, hogy a csoport kört alkotott - a szám olyan száraz volt, hogy nem tudtam beszélni. Vizet akartam kérni, de ezt senki más nem tette. Az volt az érzésem, hogy ugyanazt a képet akarom nyújtani, mint a többiek. Én voltam a legjobb képmutató, akit csak találni lehetett.
Amikor a munka megkezdődött, szokatlan bizalom lépett föl a testemben. Valamiféle rendet éreztem, egyfajta harmóniát, mely korábban nem volt jelen, mint valami érintést, de egészen belül - valami mélység, ahová a rémület tekintett - a csaknem megszemélyesült rémület - olyan más lett, mint az, ami belül volt. Amikor megkezdődött a munka az én mozdulatlan, merev, eltorzult arcommal, rettenetes volt a fájdalom, és féltem, hogy kitépik a fogaimat. Az első érzés olyan volt, mintha mitesszereket nyomnának ki és szabaddá válna a faggyúfolyás; aztán hirtelen zöld villámlás támadt, és olyan volt, mintha tűk vagy kis nyilak ezrei törnének ki az arcomból. A megszabadulást nem lehet leírni. Megszabadulás volt.
Aztán a hasamon és a medencémen kezdtek dolgozni. Úgy éreztem, mintha öklük, tenyerük, nagyujjuk érintette volna a csontokat a hátamon. Nagyujjukkal hosszú húzásokkal kezdtek dörzsölni a térdemtől a combomon át a medencémig. Az érzés olyan volt, mintha fájdalompontokkal ellátott energiavonalak lennének itt. Tudom, hogy e munka során mások olykor eltolták maguktól a kezeket, de nekem sajátos módon egyáltalán nem tartott sokáig a fájdalom az egyes pontokon - szinte mintha nem lenne idő a fájdalomra -, sokkolt, sőt megrendített, hogy a fájdalom egyfajta nevetéssé tudott átalakulni - nem a számban, hanem a combjaimban -, s a test belső, titkos mozgása felgyorsult.
Tudom még, hogy karjaimat mereven kinyújtottam magam mellett, mintha meg akartam volna tartani egész testem feszített formáját, és kezeimet ökölbe szorítottam. Karjaim repülő mozgással hirtelen kifelé lendültek. (Később valaki azt mondta, egy megfeszített mozdulata volt ez, de nekem nem volt az az érzésem, hogy áldozat vagyok.) Jó okkal ismétlem a 'hirtelen' szót. Hirtelenség volt - mintha egy nem hozzám tartozó folyamból vagy forrásból jönne a testem - és aztán ismét hirtelenséggel olyan fényérzetem támadt, amely beszédre ösztönzött. Úgy látszott, mintha körülöttem folyna, és és amikor megpróbáltam megmondani a többieknek, olyan volt, mintha innám ezt a fényt. Amennyire le tudom írni ezt az állapotot, egy fényből lévő forgószélben voltam, mely aztán elült - hirtelen egy sugárkoszorúban találtam magam, és olyan mozgásban, amilyen a szélé vagy a vízé. Még mindig meg akartam mondani nekik, és amikor az érzet visszatért, növekedett a beszédre ösztönző nyomás. Amikor beszélni kezdtem, csak hangjegyek jutottak eszembe, melyeket világosan hallottam. Elénekeltem  őket, és még most is emlékszem rájuk. Ez a tapasztalat nem drámai volt (azaz nem aktus, ténykedés - a szerző értelmezése), és azzal a bizonyossággal bírt, hogy olyan állapoton, a realitás olyan hatásmódján balül van, melyet csak úgy tudok megmagyarázni magamnak, ha azt mondom, hogy a jelenlét és a távollét a megismerés két, egymást kölcsönösen átható, elválaszthatatlan eleme - ha a szellem és a test ismét rendet teremt a maga rendetlenségéből. Korábban sosem éltem át ilyesmit. Választott nyelvemen: 'a megélt pillanat sötétsége' csodálkozássá változott, mely nem korlátozódott rám vagy a gondomra.”

Három évvel e csoportülés után a kliens a következőket írta:

A minap megkíséreltem (új kapcsolatok teremtését), és csődöt mondtam, és megismétlődött önmagamnak ugyanaz a károsodása, melyet mások bajnak tekintenek - de ezúttal van erőm, hogy ezt kibírjam. Ezt a kibíráshoz szükséges erőt azzal a képességemmel magyarázom, hogy visszatérjek a műhely tapasztalatához. Fontosnak tűnik, hogy képes vagyok újból és újból visszamenni ehhez a fénytapasztalathoz, bármikor jön is a stressz - vagy megismétlem a szerepeknek ugyanazt a régi megfordítását. Mivel meglehetősen irodalmi ember vagyok, Ovidius Metamorfózisaira gondolok. Ha az emberi test ilyen fájdalmat érez, akkor nem akarja megtartani formáját vagy állapotát, és akkor szabad megváltoztatnunk formánkat.”

Érdekes az a spekuláció, hogy ennek a testmunka által létrehozott eksztatikus állapotnak köze lehetett az organizmusnak a fájdalomra adott reakciójához, egy mániás állapot létrejöttéhez. Levitan, aki mindenesetre nem alkalmazta ezt a hipotézist a testmunkára, azt írta róla, hogy a mániát „egy fájdalommal összekapcsolódó tapasztalat váltja ki” (1977).

Életének nagy részében B. R. visszatérő depressziós rohamokban szenvedett. A szimbiotikus egyesülés utáni konstans vágya, mely nem kielégítő anya-gyerek viszonyából eredt, konstruktívan misztikus költészetében, szimptomatikusan pedig a dohányzáshoz és az iváshoz való, pszichoszexuális orális kötődésében nyilvánult meg. A másoktól való erős függés iránti igénye gyakori és viharos szerelmi ügyleteiben tükröződött, melyek ismételten azt az érzést hagyták hátra benne, hogy visszautasították és elhagyták. Ezek az elválások a depressziónak olyan hosszú és krónikus periódusait váltották ki, mint amilyen az volt, melyet a műhely kezdetén élt meg. Ingadozott ama vágya között, hogy szerelmének tárgya érintse őt és összeolvadjon vele, valamint ama félelme és undora között, hogy az ilyen érintések legyőzik őt, mindenekelőtt akkor, ha még nem jött létre bizalom.
Amikor bizalom támadt benne a terapeuták iránt, végre megengedte magának a szimbiózis megtapasztalását, mely után annyira vágyakozott. A szimbiózis azonban nem egy másik személlyel következett be, ahogyan ezt krónikusan fantáziálta és ezzel teljesítette anyja utáni infantilis vágyait, hanem önmagával. Bezárt Énje elveszítette a határait, és összeolvadt kemény, követelő Felettes-Énjével a diadal rövid idejére, ami a hatalom és az eksztázis, az Önmaga halála és újjászületése élményét jelentette. Jóllehet ezt a sajátos tapasztalatot nem lehetett megismételni, fontos emlék maradt, mely erőt és reményt adott neki arra, hogy kibírja a közeledés/elkerülés és összeolvadás/elválás kényszeres mintáját a szerelmeivel való viszonyában.
Abban a három évben, mely ezt a transzperszonális tapasztalatot követte, B. R. megállapította, hogy nem kielégítő emberi kapcsolatai észrevehetően ritkábbakká váltak. Reakcióinak minősége és mifélesége is megváltozott; már nem érezte úgy, hogy megsemmisíti a visszautasítás, és a személyes erő és értelem érzése töltötte el, mely segítette abban, hogy szerencsétlen emberi tapasztalatait helyes perspektívába állítsa. Egyébként több, mint egy éve boldog, szilárd, értelmes és szerető viszonyban él egy másik férfival.

Ez az első eset megvilágosodási tapasztalatként mutatja be a testmunkában szerzett transzperszonális tapasztalatot. De sűrűn élik meg azt a hatalom érzéseként. Ezt illusztrálja a következő eset.

2. eset

Egy újságíró, J. A. azért jött a Cold Mountain Institute-ba, hogy egy országos magazinba cikket írjon az intézetről. Kérésére résztvett egy testmunka-ülésen. A következő beszámolót írta, melyben az ülés közepétől számított tudatos tapasztalatait adja vissza:
„Mint a meditációban, tudatában vagyok a környzetemnek, de önmagamtól eloldva. Érzem a fájdalmat, de hallom kinn a varjak károgását, és ha kinyitom szemeimet, láthatom, amint közvetlenül fölöttem repülnek el. És képes vagyok hallani önmagamat, amint kiabálok; valamiképpen én szabályozom a kiabálást: Rendben van, A., két-három egész hanggal még följebb mehetsz, mielőtt metszővé válik és a hangszalagok rekedtté válnak, és te ezt nem akarod, mert még sok minden jön, sokat kell még megtapasztalnod, és te nem akarsz gátat szabni magadnak, nem, egyáltalán nem. Néhány decibellel még hangosabb lehetsz, de nem sokkal. Később talán, röviddel a vége előtt, minden erődet beleadhatod...
Ez talán hencegően hangzik, de olyan igaz, amennyire csak lehet. Valóban vitáztam önmagammal a kiabálásom hangminőségéről, magasságáról, teltségéről, és egyidejűleg úgy játszottak rajtam, mint egy Hammond-orgonán. Két testterapeuta másfél órán át vezetett keresztül olyan emóciókón, melyeknek létezéséről nem tudtam, és olyan intenzitásokon, melyeket nem tartottam volna lehetségesnek. A fájdalom csaknem elviselhetetlen volt, de úgy tűnt, hogy nem nagyon fáj. Olyan volt, mintha decibelekre váltottam volna át. Később azt mondták az emberek, mindenütt hallottak engem (a Cold Mountain Institute-ban), és ez sem kínos nem volt számomra, sem büszke nem voltam rá. Carlos Castanedának igaza van, az embernek nem kell elhagynia a talajt, hogy megélje a repülést. Ha az ember szert tesz a repülés tapasztalatára, jelentéktelenné válik az a tény, hogy elhagyta-e a talajt vagy sem. Tényleg létezik egy másik realitás, és ennek megéléséhez nincs szükség LSD-re vagy peyotl-ra. Sok mindent éreztem ezen a délutánon: örömöt, haragot, dühöt, eufóriát, de amit mindenekelőtt éreztem, az a hatalom volt (a kliens kiemelése). Ha megtanulhatnám használni ezt a hatalmat, kormányozhatnám a világot. És feltehetően nem akarnám.
Később úgy hatott az egész, mint egy sajátos és futurista fantáziaország, valahol a misztikus vallási tapasztalat és a pragmatikus pszichológiai labor között... Ebben a másfél órában, miközben egy matracon feküdtem és kiáltoztam, és a 20. század két boszorkánydoktora teljes beleegyezésemmel és közreműködésemmel kínzott engem, kezdtem megérteni valamit abból a realitásból, melyet rejtve tartok. Létezik itt valaminek a tudatossága. Meghívás volt ez, hogy személyes felfedezőútra induljak...” (J. Aiken, 1976).

Sűrű tapasztalat a testmunka során az ember saját hatalmának átérzése; rendszerint a hiperventilláció periódusa után kezdődik. Kezdetben az „energia” vagy „elektromosság” „bizsergető” érzeteként írják le, mely keresztülfolyik a testen, éspedig a süketség és olykor az izomkontrakció fázisa után. A töltés egy robbanáspontig növekszik, amikor is úgy tűnik, hogy az „energia” kilő a testen, mindenekelőtt az ujjvégeken és az arcon. Ahogyan J. A. a második esettanulmányban beszámol róla, a mindenhatóság érzése jön létre közben; az ember csúcsszinten érzékeli rejtett erőit. A hatalom nem áll meg Önmagunknál, hanem kiterjed Önmagunkon túlra, és azt az élményt közvetíti, hogy érintkezésben állunk a kozmikus energia teljes tartalékával, vagy része vagyunk annak.
Az a transzperszonális tapasztalat, mely a testterapeutikus vagy más munkából adódik, egyes embereknél nem olyan könnyen vagy látszólag kellemesen jelentkezik, mint a két előző esetben. Olykor félelem kíséri a tapasztalatot.

3.eset

Az ülés közepén egy 25 éves, férjezetlen nő heves légzés és süketség és szélsőséges bizsergés után hirtelen a félelem jeleit mutatta, rémülten kiáltozott, és teste megpróbált hátrafelé mozogni és elmenekülni. Kezei megpróbálták befedni az arcát és a szemeit, mintha semmit sem akarna látni. Amikor megkérték, írja le tapasztalatát, azt mondta, egy sötét szakadék, egy fekete üresség peremén áll, melyet fenyegetőnek és veszélyesnek érez. Hiába próbált meg elszabadulni, elfutni, fogolynak érzete magát, mintha nem lenne olyan hely, ahol ne ezzel a sötétséggel szembesülne. Miközben leírta ezt a jelenséget, mergkérdezték, ismerős-e számára a hely; ráhagyta, hogy ismerős számára ennek a tapasztalatnak az érzete, de a részletek nem ismerősek. Olyan volt, mintha tudná, hogy mindig ennek az ürességnek a peremén létezett, és le tudta írni sok kényszeres kitérési módszerét. Fenntartották a hangkapcsolatot a testterapeutával, aki arra bátorította őt, hogy amennyire csak lehetséges, kutassa föl a sötétséget és ürességet; megtette. Lassan és elővigyázatosan leereszkedett, mintha egy meredek sziklafalon mászna le. Amikor egy szoroshoz ért, ahol már nem tudott megkapaszkodni, a terapeuta arra biztatta, higgyen önmagában és ugorjon el. Pillanatnyi habozás után megtette. Arca, mely félelmet és feszültséget fejezett ki, hirtelen vidáman és gyönyört sugározva felragyogott. Lélekszakadva arról számolt be, hogy repül, szabadnak és expanzívnak érzi magát, telve önmaga, saját mélységei és magasságai miatti örömmel.

Az emberek a legkülönbözőbb módokon élik meg ezt a sötétségélményt; gyakran úgy fest számukra, mintha egy hosszú, sötét alagútba vagy árokba lépnének be, és időlegesen eltévednének. Ha túl nagy a félelem valamely ponton, gyorsan vissza lehet vezetni a személyt a tudatos állapotba. De ha kitartanak a félelemmel szemben, akkor általában világossággá és szabadsággá változtatják a sötétséget. Sűrűn számolnak be arról, hogy nem kellett tovább félniök.
Ez az áthaladás egy sötét és magányos téren, mely a világosság és az egyesülés tapasztalatát előzi meg, olyan élmény, melyet a misztikusok és vallási keresők minden évszázadban leírnak. Ezt illusztrálja a következő passzus Keresztes Szent János A lélek sötét éjszakája c. művéből:

Akkor az történik, hogy a lélek először sötétségbe és a szellem szegénységébe vitetik, és megfosztatik minden segítségtől, minden vigasztalástól és minden természetes félelemtől mind a fönt, mind a lent lévő dolgok vonatkozásában. Ha ily módon teljesen üressé vált, akkor ténylegesen lehetséges, hogy a szellemben szegény és a régi embertől szabad legyen, hogy azt az új és áldott életet élje, melyet ezen az éjszakán (a lélek sötét éjszakáján) keresztül ér el, és ami az Istennel egyesültség állapota (Peers, 1959).

Egyes emberek halálnak élik meg ezt a sötétséget. Az illetőknek a saját halálukhoz való viszonya szerint az affektív reakciók a félelemtől és iszonytól a gyönyörig és megkönnyebbülésig, vagy nyugalomig és elfogadásig terjedhetnek. Ezzel a transzperszonális tapasztalattal sok olyan fontos munkát lehet elvégezni, amely az újjászületés, frisseség és életigenlés érzése által megújult élettapasztalathoz vezet.
Mások bensejükben lévő sötét erőként, elfogadhatatlan vágyakkal és impulzusokkal teli, bűnt kiváltó Önmagukként - ördögként írják le Önmaguk „sötét oldalát”. Ezeknek a nem kívánatos ösztönzéseknek az elengedése veszélyesnek, destruktívnak és explozívnak tűnik számukra. Azon kívül, hogy másokat esetleg megsért azáltal, hogy elveszíti az ellenőrzést Önmaga e része fölött, attól is fél a személy, hogy elveszíti egzisztenciáját, Önmaga integritását. Ezt olykor a megbolondulástól való félelemként fejezik ki.

4. eset

A kliens, H. M., 28 éves, elvált, fehér orvos, aki hosszantartó, szubklinikai depresszió és - a világban elért sikerek imázsa mögé jól elrejtett - kényszeres viselkedés előtörténetével jött testmunkára.
„Emlékszem a szokásos félelemre és felindultságra, melyet már korábban megéltem a testmunkában. Amikor együtt lélegeztem a fájdalommal, miközben a terapeuta a testmen dolgozott, új tapasztalattal szembesültem. Amikor ujjai állkapocsizmaimat nyomkodták, csapkodni akartam. Zárt ökleimet húzkodtam a matracon, és mepróbáltam elűzni a fájdalmat. Kiabálni kezdtem. 'Nem, nem!', és aztán: 'Nem akarom, nem akarom!' A fájdalom megmaradt és rosszabbodni látszott. Úgy tűnt, intenzitása elégeti a testemet. Megpróbáltam megszabadulni, de az ujjak tovább fúrtak.
Amikor a fájdalom intenzívebbé vált, hirtelen akaratlanul azt mondtam: 'Oké, akarom', anélkül hogy tudtam volna, mit jelent ez. Testem rögtön ellazult, és leírhatatlan gyorsasággal valami feketeségbe ömlöttem, mely mindenfelől körülvett. A gyorsaság érzése lelassult, aztán csöndesnek és nyugodtnak éreztem magam a meleg sötétség közepette. Tudom még, hogy igencsak szórakoztatott a dolog, és egy kicsit nevettem a meleg sötétség abszurditásán. Azt gondoltam: 'Hé, én úgy véltem, a sötétségnek hidegnek kell lennie', és: 'Mindig azt gondoltam, rettenetes lenne megbolondulni, de tulajdonképpen ellazultnak és jól érzem magam.' Hosszú ideig feküdtem ott, igen egyedül, elevennek és jól éreztem magam. Nem volt mitől félni.
Fokozatosan kezdtem ismét a teremben érezni magam, és amikor kinyitottam a szememet, láttam a többieket a teremben. Nyitottnak éreztem magam feléjük, és olyan ellazultnak, ahogyan még sosem éreztem magam, és elfogadtam őket, és olyan érzésem is volt, hogy ők is elfogadnak engem. Észrevettem, hogy mások jelenlétében semmi félelmem nem volt.
Elengedtem magam, megküzdöttem a megbolondulással, és most jól éreztem magam, erősnek, ellazultabbnak és biztosabbnak. Szeretetet éreztem a többiek iránt. Azt hiszem, ez a tapasztalat volt az első valódi szeretetélményem.
Azóta megváltozott viszonyom a félelemhez. Még mindig sok félelmem van, de inkább vagyok kész bevallani és megküzdeni velük, mivel meglehetősen biztos vagyok abban, hogy a másik oldalon ismét kijövök. Most valamiképpen egyáltalán nincs már úgy, mintha megbolondultam volna; észrevettem, hogy ez egyszerűen egy másik tér bennem.”
H. M. jól szituált, teljesítményorientált szülők egyetlen gyermeke - egy szigorú, tartózkodó apáé és egy túlságosan ellenőrző, uralkodó és manipulatív anyáé. Követelőző, kemény, ellenőrző, teljesítményorientált Felettes-Énje saját értéktelenségének és szeretetre méltatlanságának alapvető meggyőződésével együtt fejlődött ki. Anyjának manipuláló kontrollja gyűlöletet és korlátozott szeretettapasztalatot olvasztott egybe; ez Önmaga elleni, Felettes-Énjével összekapcsolódott gyűlölethez, valamint ahhoz a félelemhez vezetett, hogy szeretetet éljen meg másokkal. Meg volt győződve arról, hogy a szeretettel egyidejűleg megsemmisülne Önmaga.
Amikor a testmunka szembesítette őt ezzel a látszólag veszélyes dilemmával, először azt felelte: „Nem, nem!”, és: „Nem akarom! Nem akarom!” (kitenni magamat az önmegsemmisülés kockázatának). Az a döntés, amely az „Oké, akarom”-ban fejeződött ki, megadta neki a lehetőséget, hogy a „meleg sötétségbe” regrediáljon, ahol „igen egyedül, elevennek és jól” érezte magát, és „nem volt mitől félnie”; ez a méhen belüli lét biztonságát tükrözi vissza. Visszatérése a realitásba - erről a szimbólikus helyről, egyfajta halálból és újjászületésből -, időlegesen a később megélt ambivalens, anya és gyermek közti szeretet/gyűlölet-harc nélkül, lehetővé tette számára, hogy a teremben lévő többiekkel együtt megélje „első valódi szeretettapasztalatát”, azt az állapotot, melyet csak a múltban, leárnyékoló, büntető és ambivalens Felettes-Énjének kifejlődése előtt ismert.
Életében visszatért szorongó, kényszeres és depresszív állapotaihoz. A következő ülések segítségével azonban, melyek megismételték a halál/újjászületés-tapasztalatot, abban a helyzetben volt, hogy világának kevésbé veszélyeztetett, bizalomtelibb és szeretetteljes látását teremtse meg, azt a látásmódot, amellyel bátorkodhatik kiszolgáltatni magát másoknak („megbolondulni”), és amellyel szeretetteljesebb lehet önmaga iránt.

Transzperszonális stádiumok a testmunka tapasztalatában

A testterapeutikus munka során az emberek többnyire egy sor stádiumon mennek keresztül, melyeket különbözőképpen lehet kategorizálni, mondjuk az éber tudatosság, a fiziológiai változás és a történeti regresszió síkjaiként. Frances Vaughan Clark a következő három stádiumot különböztette meg transzperszonális szemszögből:

1. Az identifikáció stádiuma: Itt a saját személyünkért való felelősség vállalásáról és saját testünk, emócióink és gondolataink birtokba vételéről van szó.

2. A dezidentifikáció stádiuma: A tudat megkülönböztetése tartalmaitól. Az individuum megtanulja, hogy elkülönítse magát az Énjétől és a szabályokból, birtoklásokból, aktivitásokból és kapcsolatokból levezetett Önmaga-konceptusoktól.

3. Az öntranszcendencia stádiuma: Már nem önmaga megjavításáról van szó, hanem a szolgálásról és az élet minőségéről. Jellemző a harmadik stádiumra az értelem fölmerülése egy új tudatossági síkon (Clark, 1978, 69. o.).

Identifikáció

A legtöbb ember legalább az identifikáció stádiumát megéli a testmunka során. Arról számolnak be, hogy először érezték testük teljes hosszát és szélességét, vagy azt mondják, hogy érezni tudták, amint lélegzetük egészen a medencéjükig és alsó végtagjaikig áramlik, és „otthon” érezték magukat a testükben, vagy új és világos módon tudatosultak bennük különböző testrészeik, például az arcuk, a medencéjük vagy a lábuk. Általános a csodálkozás azon, mennyire teljesen lehet megélni a testet. Mások ugyanezzel a teljességgel és mély tisztelettel érzékelik emócióikat és gondolataikat. A karakterpáncél krónikus izomfeszültségei süketté tesznek azokra az érzésekre és érzetekre, melyek elfojtott emócionális konfliktusokkal függnek össze; bizonyos érzéseket többnyire bizonyos testterületek feszültségei tartanak visssza. A dühöt például az állkapocs és a vállak feszültsége nyomja el, a szexuális érzéseket a medence megfeszítettsége. A légzés, a nyomás és az akupunktúra együttesn hat a testmunkában, hogy létrehozza a szöveti feszültség feloldódását; ez viszont lehetővé teszi, hogy felszínre jussanak az alapul szolgáló konfliktusok. Az ember ily módon, ti. hogy megéli a konfliktusok elemeit, képes feldolgozni a konfliktusokat, felszabadítani és megérteni a velük összefüggő feszültséget, a fájdalmat és a kifejezésre nem juttatott érzéseket. Az erre következő élvezetérzés nyilvánvalóan a szöveti feszültség fellazulásából forrásozik, aminek révén képesek vagyunk velünk született, gyönyörteli testérzeteket érezni. Az élvezet feltehetően a személyes szabadság fokozott megélését jelenti, amikor feloldódik  egy krónikus feszültség és új lehetőségek merülnek fel. A testérzés és testérzet felerősödött észlelésével Önmagunk és Önmagunk határainak mélyebb, jobban integrált ismerete jön létre; élvezetet az Önmagunkkal való kapcsolat intimitásában és a realitással való jobb kapcsolat biztonságában érzünk. Eigen például a légzés tudatosságán mutatja be az élvezetet:

Az a tény, hogy több levegő áll rendelkezésre, mint amennyit elhasználunk, alapja annak a mélyen áramló jó közérzetnek, mely a tudatosan érzékelt lélegzéskor áll be. A légzéskor a külvilág folyamatosan táplálja test bensejét, a test mélységei és a nyitott tágasság folyamatosan, kölcsönösen áthatják geymást. Ez az alapvető, kölcsönsen támogató egymást-áthatás nyújtja az életben való kommúnió és összetartozás testi formáját. Hozzájárul ahhoz, hogy előmozdítsa a remény és a bizalom áramát a személyiségben, mivel betű szerint minden pillanatban kielégítő (Eigen, 1977, 38. o.).

Dezidentifikáció

Az öntranszcendenciához vezető úton mindenki ugyan nem, de egyes emberek megélik a dezidentifikációt. Sűrűn előfordul, mint a fent bemutatott esetekben, hogy elkezdenek magukkal beszélni, mintha leszakadtak volna önmagukról. Ily módon képesek tanácsokat, támogatást, vigaszt, intelmeket és visszautasítást adni önmaguknak. Gyakran értékelik az Önmagukat - mint az első esetben -, vagy pozitívan, vagy negatíóvan. Az Én-megszállottságokat, hiúságokat, beállítottságokat, életmagatartásokat, életjátékokat és szerepeket gyakran ismerik fel annak, amik azok - irreálisnak és előítéletekre, kultúrális alkalmazkodásra, kondícionálásra, félelemre és megszokási mintákra felépítetteknek. Az ülés idején ösztönzést éreznek arra, hogy kifejezzék és a világ számára leleplezzék ezeket, éspedig az Önmagukra nehezedő szokásos gátlás nélkül.

Öntranszcendencia

Ritka esetekben egyes emberek közvetlenül az öntranszcendencia stádiumában mozognak, anélkül hogy behatóan megélték a volna a korábban leírt stádiumokat. Bármilyen sokfélék legyenek is az élmények, a végtapasztalat - ha átlátják - normális esetben mindig mélységes tisztelet - Önmagunk, mások, az egész univerzum tisztelete. Ha az ember ismét kontaktusba kerül azokkal, akik körülveszik, a jelenlévők gyakran fiatalabbnak, sugárzóbbnak, frissebbnek, oldottabbnak, megszólíthatóbbnak, valamint elfogadóbbnak, és másokat és a környezetüket elismerőbbnek írják le őt.
Ez az állapot nem csupán a testmunka transzperszonális tapasztalatai után lép föl. Leírásai szerint hasonlít azokhoz az állapotokhoz, melyeket sokféle fogással lehet előidézni, mondjuk jógával, t'ai-chivel, meditációval, imádsággal és szufi-tánccal. Ezt az állapotot többek között Heider (1974) az encounter-módszerekkel létrehozott katarzis következményeként írja le. Ő azt a felfogást képviseli (uo., 38-39. o.), hogy az organizmus totális ellazulását mindig kisebb-nagyobb eksztázis követi: „A következő elméleti megfogalmazást használom, hogy megmagyarázzam az eksztázis fellépését és a kísérő tüneteket: A mindennapi feszültségek és az elfojtások hasadást idéznek elő a természetes vitalitásban. Ezt a hasadást pszichikai, szómatikus és spirituális rossz közérzetként éljük meg, olyan érzésként, hogy elveszítettük a harmóniát vagy kegyelmet. A katarzis megszünteti a természetes áramlásnak és a harmóniának ezt az akadályoztatását. A felszabadítás lehetővé teszi a transzcendens funkció helyreállását, a kegyelem állapotát. Ebből a nézőpontból a gyógyulás, a növekedés és a transzcendencia folyamatai azonosak” (1974, 38-39. o.).

Szembesülés a paradoxszal

A legtöbb racionálisan gondolkodó ember számára, aki megélt már, vagy megélni remél valamilyen transzperszonális állapotot, a nehézségek egyike a szembesülés a paradoxszal. A korlátozottabb látásmódban úgy tűnik, hogy a jelenségek vagy-vagy jellegűek; a transzperszonális állapot szélesebb és mélyebb tudatosságában az egymást látszólag kizáró ellentéteket elkülönítetten és mégis oly módon éljük meg, amely egyesíti őket. „Feltételezhetjük”, írja Alan Watts, „hogy organikus bázisára visszafordítva a tudat bizonyos fogalmat nyer arról a „mindentudásról”, ami a test teljes, organizáló szenzibilitása. Ennek a mélyebb és átfogóbb szenzibilitásnak a fényében hirtelen világossá válik, hogy a dolgok összekapcsolódnak azoknak a határoknak a révén, melyeket mi rendszerint arra használunk, hogy elválasszuk őket, és hogy ténylegesen csak más, tőlük különböző dolgok fogalmaival lehet őket önmagukként definiálni” (Watts, 1969, 212-213. o.).
Az első esettanulmányban R. B. így fejezte ki paradox-tapasztalatát: „A jelenlét és a távollét a megismerés két, egymást kölcsönösen átható, elválaszthatatlan eleme - ha a szellem és a test ismét rendet teremt a maga rendetlenségéből.” J. A. is olyan kijelentéseket tesz a második esettanulmányban, melyekből fel lehet ismerni a paradoxot: „A fájdalom csaknem elviselhetetlen volt, de úgy tűnt, hogy nem nagyon fáj”; „Az embernek nem kell elhagynia a talajt ahhoz, hogy megélje a repülést.” Egyrészt „olyan emóciókat” érzett, „melyeknek létezéséről nem tudtam”, és „olyan intenzitásokat, melyeket nem tartottam volna lehetségesnek”; másrészt kezdett „valamit megérteni abból a realitásból, amelyet rejtve tartok” (amivel implikálja, hogy valamit tudnia kellett erről a realitásról, hogy rejtve tarthassa) (J. Aiken, 1976, 14. o.).
Dualisztikus vagy-vagy-tudatra van szükség a hétköznapi tapasztalatban a világban való mozgáshoz és döntések meghozatalához. A látszólagos megosztottság alapjául szolgáló egység felismerése azonban annak észleléséhez vezet, hogy részét alkotjuk a dolgok nagyobb rendjének. Az ember egyedi lény, aki döntések előtt áll az ellentétek világában; egyidejűleg azonban a természet folyamatainak egyik része. „Hogy megtalálja helyét a lét végtelenségében, az embernek képesnek kell lennie a szétválasztásra és az egyesítésre is” (I Ging, Wilhelm, 1967).

A transzperszonális tapasztalat: cél vagy út?

Fontos felismernünk, hogy a transzperszonális tapasztalat csak egyike ama sokféle tapasztalatnak, melyek a növekedés szempontjából lényegesek - ilyen például a szenzibilitás, a kreatív és felelős bánásmód, a közlés képességének kifejlesztése, a tudatosság a konceptusképzések és értékelési folyamatok használatában, a tudatosság a test használatában, hogy csak néhányat említsünk meg. Mindezek a tapasztalatok függenek egymástól; ha az ember szert tesz az egyikre, ez befolyásolja a többit. Ha az ember egyfajta tapasztalatra korlátozza az Önmagát, akkor kétségtelenül általánosságban is korlátozza az Önmagát annak növekedését és mozgását illetően. Clark ezzel kapcsolatban ezt írta:

A transzperszonális pszichoterápia alapjául szolgáló egyik feltételezés az, hogy minden embernek vannak impulzusai a spirituális növekedés irányában, és rendelkezik az élethosszig tartó növekedés és tanulás képességével, és hogy ezt a folyamatot a pszichoterápiával meg lehet könnyíteni és elő lehet mozdítani. Ám az a tény, hogy az emberek rendelkeznek a transzperszonális tapasztalás képességével, még nem foglalja magában azt, hogy a terapeutának meg kellene kísérelnie azt felidézni... A transzperszonális tapasztalatok elérésekor az egyik veszély az a hajlam, hogy magasra értékeljük őket, és velük összehasonlítva leértékeljük a megszokott, mindennapos élettapasztalatokat. Jóllehet a transzperszonális tapasztalás a személyiség valódi átalakulását hozhatja magával, csapdává is válhatik, ha öncélúan törekszenek rá. A transzperszonális tudatosság nem válik el a hétköznapi tapasztalástól, ha teljesen integrálják; inkább magának az életnek a kibővített értékelése ez (1977, 70-72. o.).

Hasonló elővigyázatosság ajánlatos a manapság minden Human-Potential- vagy növekedési mozgalomban szokásos kezdeményezésekkel kapcsolatban. Mivel mind a transzperszonális, mind a testterapeutikus kezdeményezések felkavaróak, különösen nagy annak a veszélye, hogy mind a kliensek, mind a terapeuták kéjelegnek vagy fixálódnak bennük. A két forma kombinációja különösen könnyen válhatik tárgyává az effajta visszaélésnek.
Sajátos módon - és ez talán az egyik eleve korlátozó tényező ebben a problémában - amit rendszerint keresnek, azt általában nem találják meg. A valamilyen sajátos célhoz kötődés a testmunkában többnyire azzal jár, hogy megakadályozza e folyamat elmélyülését. Ezt meg kell különböztetni az olyan általános célokra történő koncentrálástól, mint a megnövekedett testtudatosság, a történelmi emlékek tudatossága vagy az energiagátlások eltávolítása; az ilyen általános célok követése inkább serkentőleg hat a munkára.
A transzperszonális tapasztalat olykor az a döntő élmény, amely egy embert megszabadít valamilyen fixálódott, neurotikus életmintától.

5. eset

J. G. 37 éves építészmérnök, aki az utóbbi három évben sokféle növekedési tapasztalatra tett szert; energia- és becsvágyhiánnyal kellett küzdenie, mind embertársai vonatkozásában, mind foglalkozásában. Tünetei a testi fájdalmaktól és feszültségektől, a csökkent intellektuális intenzitástól és részvételtől meg az elszegényedett emócionális intenzitástól a hiányzó spirituális értelem és a hiányzó orientáció érzéséig terjedtek. Így írja le azt a testmunka-ülést, amely fordulópontnak bizonyult növekedésében:
„Kezdetben igen erős dühöt éreztem, és az volt az érzésem, hogy megsértenek és érzéketlenül bánnak velem. Valami arra ösztönzött, hogy darabokra törjem a termet, és megsértsem a terapeutát. Közönségesnek éreztem magam és ezt meg is mondtam; ez a mondat jutott eszembe: 'Majd megfingatlak én titeket!' Ismét éreztem azokat a régi, elmúlt alkalmakat az iskolaudvaron, amikor passzív és csöndes voltam. És ezt a mondatot is: 'Közönséges vagyok.' Aztán: 'Közönséges vagyok, de nem érzéketlen.' Aztán: 'Makacs vagyok, de nekem fontos a dolog.'
Aztán véget ért a testmunka, és kezdtem elgondolkodni azon, miért nem értette meg senki, hogyan éreztem magam belülről. Lassan az a gondolatom támadt, abszurd volt másoktól elvárni, hogy tudják, hogy érzem magam; ez kezdett lehetetlennek tűnni számomra... Nevetni kezdtem. Felismertem, hogy azt vártam: mások állapítsák meg, hogy érzem magam. Azt is felismertem, hogy másoktól akartam hallani, igazam volt-e vagy sem, és hogy erre tényleg senki sem képes, és ez egészen az én saját érzésem volt. Azt is gondoltam: 'Ez rajtam kívül senkinek sem érdekes.'
Miközben nyugodtan feküdtem a matracon és könnyen lélegeztem, ez a gondolat jutott eszembe: 'Ez érdekel engem.' Amikor verbalizáltam ezt a gondolatot, lassanként 'Érdekelt vagyok'-ká változott, és mintegy kinyilatkoztatás volt számomra, amikor felismertem: egy részem nem tudta, hogy érdekelt és résztvevő vagyok. Amikor ez a gondolat bevette mnagát a testembe/szellemembe, azt éreztem, hogy szinte hihetetlen energia támad föl bennem. Öröm, szomorúság, remegés, gyönyör, fény és félelem keveréke. Harcolnom kellett magammal, hogy hagyjam teljes intenzitással felszínre jutni ezt az érzetet vagy energiát. Amikor aztán feltört, könnyáradattal és lágy zokogással kapcsolódott össze. Olyasmit éreztem, mint egy orgazmus kezdete, és hihetetlenül örömteli érzést. Amikor a sírás megszűnt, vízióm volt valami isteni fényről, amit inkább éreztem, mint láttam. Azután egy alak merült föl az árnyékból, és miközben egyfajta köd világított, kék-rózsaszín öltözetben láttam valamit, amit angyalnak nevezek. Az alak sem férfi nem volt, sem nő, és valamit tartott, amit megpróbáltam látni, de nem tudtam felismerni. Először azt gondoltam, egy gyerek. Aztán mély nyugalmat éreztem, bármiféle félelem nélkül. Ekkor tudtam, hogy hihetetlenül érdekelt vagyok mndenben ebben az életben, és rendkívül izgalmasnak tartom az életet. Eddig valamiképpen tagadtam ezt a tudást, és magam akadályoztam magamat abban, hogy részt vegyek az életben, valószínűleg azért, hogy óvjam magamt. De hogy mitől, azt még mindig nem tudom.”
Azokat a panaszokat, melyekkel J. G. jött - hiányosságai az iniciatívák, a szorgalom, az identitás, az intimitás és az alkotóerő vonatkozásában -, könnyen felismerhetjük sikertelenségként az érett genitális személy ismertetőjegyeinek kifejlődésében. A korai pszichoszexuális fejlődési stádiumokban való fixálódás rosszul megoldott Ödipusz-szituációt árul el. A testmunka során egy angyalszerű alak képéhez való regrediálásra került sor, aki „sem férfi nem volt, sem nő” (mindkét szülő?), s aki egy gyereket tartott (őt magát?). Ez a kép, mely nem állt konfliktusban az ödipális szituációval, „mély nyugalmat” teremtett, „bármiféle félelem nélkül”. Az Én szintetikus funkciói konfliktus nélkül megnyilvánulhattak. J.G. „hihetetlenül érdekeltté vált mindenben ebben az életben”, és „rendkívül izgalmasnak” találta az életet.
Ez után az ülés után J. G. külön utat tett a hazájába, hogy meglátogassa szüleit; életében először most volt képes arra, hogy szembesítse őket azzal az érzésével, hogy cserbenhagyták őt; ezután képes volt közölni velük új szeretet- és elfogadásérzéseit, melyeket kezdett érezni. J. G. számára az élet hirtelen új, teljesebb dimenziókat nyert. Az élet határtalan esszenciája, nagysága összezsugorította azokat a félelmeket és elhárító mechanizmusokat, melyek addig életterének legnagyobb részét betöltötték. Végre teljesen részt vett a saját életében.

Ezt a részvételt, ezt a „bátorságot, részt venni” (Tillich, 1952, 89. o.) tartjuk a transzperszonális tapasztalat legfontosabb aspektusának. Ez túlemeli a személyt a megértésen, az emócionális katarzison, az energiaáramlás könnyedségén, a magasabb tudatosság értékelésén, a sikeres szociális interakciók okozta örömön, a bűntudat nélküli szexuális kapcsolatok izgalmas tapasztalatán - mindazokon a tapasztalatokon, melyekre különböző mértékben számos kereső és dolgozó ember törekszik oly kétségbeesetten. A transzperszonális tapasztalat persze egyidejűleg magában foglalja mindezeket és még többet is. Túlságosan fontos része az életnek ahhoz, hogy ignorálhatnánk. Túl nagy tapasztalat ahhoz, hogy redukáljuk; túl értékes ahhoz, hogy elveszítsük, és túl makacs ahhoz, hogy tagadjuk.

És lássátok, én megtaláltam, ami nagyobb a bölcsességnél:
Ez egy olyan láng szelleme bennetek, amely mindjobban kinő önmagából,
miközben ti - figyelmen kívül hagyva ezt a tapasztalatot - napjaitok elfonnyadásán siránkoztok.
Csak az az élet fél a sírtól, mely a testi életet keresi.
(K. Gibran, 1966)