A turini lepel ürügyén
Jézus feltámadása Isten létének és jóságának tükrében

Valaminek történnie kellett Nagypéntek és Pünkösd között; valaminek, ami olyan elemi erejű volt, hogy ellenkezőjére fordította a tanítványokban Nagypénteken lezajlott folyamatot, és Jézus ügyének összeomlását Jézus ügyének folytatásává változtatta. Ezt a valamit nevezzük Húsvétnak, Jézus „feltámadásának”.

Ez a „feltámadás” lényegileg csak háromféleképpen történhetett: 1) Az egyház hagyományos tanítása szerint: Jézus meghalt a kereszten, de Isten harmadnapra feltámasztotta a halálból, mégpedig olyan dicsőséges testben, amelyre egyszerre voltak jellemzők ennek és a transzcendens világnak a törvényei, és tetszés szerint tudott mozogni ebben és a transzcendens világban. 2) A pszichológiai magyarázat szerint: Jézus meghalt a kereszten, fizikai értelemben halott is maradt (hogy szellemi értelemben mi történt vele a transzcendens világban, ebből a szempontból nem számít), és csak tanítványainak „tudatában” vagy „lelkében” „támadt fel”, tehát az a bizonyosság született meg bennük (akárhogyan is), hogy Jézus (a transzcendenciában) él. 3) A tetszhalál-elmélet szerint: Jézus nem halt meg a kereszten, csupán mély eszmélet-vesztésbe zuhant, a sziklasírban magához tért, majd e világi, fizikai valóságában ismét találkozott tanítványaival, lassankint felgyógyult, megerősödött, s így ismételten találkozhatott tanítványaival, és oktathatta még őket.

Nézetem szerint a pszichológiai magyarázat éppen pszichológiailag alkalmatlan arra, hogy megmagyarázza mindazt, ami Húsvét után történt a tanítványokban, a tanítványok révén és a tanítványokkal, vagyis azt, amit az egyház megszületésének és kibontakozásának nevezünk. A tetszhalál-elméletet egyáltalán nem lehetetlen, de nem könnyű alátámasztani, és kétségtelenül vannak sebezhető pontjai. Az egyház hagyományos tanításának „bizonyítása” pedig éppoly lehetetlen, mint a másik két magyarázaté, és azoknál nem kevesebb problémát vet föl mind filozófiai, mind fizikai-biológia szempontból. – Azt állítom tehát, hogy jelenlegi tudásunk alapján filozófiai, pszichológiai és természettudományos módszerekkel eldönthetetlen, a három elmélet közül melyik a helytálló. (A turini lepellel egyesek azt igyekszenek bizonyítani, hogy Jézus nem halt meg a kereszten, mások meg éppen a halálát „bizonyító” jeleket látnak rajta.)

Közelítsük meg hát a kérdést egy negyedik úton, teológiailag, mindössze három axiómát használva fel hozzá: 1) Feltételezzük, hogy Isten létezik, és lényege az abszolút szeretet. 2) Feltételezzük, hogy Jézus feltámadása az egyház hagyományos tanítása szerint történt. 3) Feltételezzük, hogy a történelem tényei (pl. a keresztes háborúk) valódi tények.

Ezek alapján józan ésszel és szerető szívvel elképzelhető-e, másképpen: valószínű-e, hogy az abszolút szeretet Istene a történelemben egyedülálló módon beavatkozik a történelem menetébe, vagyis – speciális módon és speciális következményekkel – feltámasztja a halálból „egyszülött fiát”, a názáreti Jézust, de
– előzőleg (akármilyen okból és célból is) ő maga a legborzalmasabb szenvedéseknek szolgáltatja ki (vö. Mk 9,31: paradidotai [passivum divinum]; Jn 3,16: ton hüion ton monogené edóken; ApCsel 2,23: tuton... té hóriszmené bulé kai prognószei tu theu ekdoton; Róm 8,32: hüper hémón pantón paredóken auton; 1Jn 4,10: apeszteilen ton hüion autu hilaszmon);
– egyedülálló és mindent eldöntő dicsőséges beavatkozását a lehető legnagyobb titokban tartja, legfőképp azok – az ellenségei – előtt, akiknek a legnagyobb szükségük lenne annak ismeretére, s ugyanakkor mindenkitől elvárja e titok alázatos elfogadását;
– megtapasztalhatatlan és igazolhatatlan, csak „hittel elfogadható” beavatkozását teszi meg a történelem középpontjává, illetve az „igaz hit” végső és perdöntő kritériumává (s talán még az üdvösség kritériumává is);
– az általa feltámasztott (és ezáltal „igazolt”!) Jézus morális üzenetének hatékony fennmaradásáról nem tud és/vagy nem akar gondoskodni, noha a rendkívüli beavatkozásába vetett hitet (tűzzel-vassal!) fenntartja a történelemben;
– azt, hogy a történelem „rendes menete” az ő eredeti elgondolásai szerint alakuljon, nem tudja és/vagy nem akarja elérni: az emberi élet emberi módon való megéléséhez biztos és hatékony eligazítást és kapaszkodókat nem tud és/vagy nem akar adni;
– az emberiség végtelen tömegű szenvedésén, embermilliárdok leigázásán, kizsákmányolásán, nyomorban tartásán, megkínzásán nem tud és/vagy nem akar segíteni;
– azt, hogy egyedülálló beavatkozása ne váljék iszonyú tömegű gyűlölet és gyilkolás forrásává (a zsidó-keresztény szembenállástól az inkvizíción át a felekezeti harcokig és tovább), nem tudja és/vagy nem akarja megakadályozni?

Mindenki maga döntheti el, hogy a kérdésekben foglalt kettősségek (ellentmondások?) feloldhatók-e, és ha igen, hogyan. És azt is, hogy a tetszhalál-elméletet nem kell-e legalább olyan komolyan vennünk, mint a másik kettőt, mi több: nem éppen az tartja-e a leginkább tiszteletben Isten transzcendenciáját, az ember szabadságát és a teremtett világ törvényszerűségeit?

Gromon András