Evangéliumi kritériológia

Ebben a tanulmányban azt igyekszem bemutatni, milyen „kritériumok”, azaz „ismérvek, ismertetőjegyek, megkülönböztető jegyek” alapján, egyszerűen szólva milyen szempontok figyelembevételével lehet – nagy valószínűséggel – eldönteni, hogy Jézus vagy az evangélisták egy-egy kijelentését hitelesnek, azaz történetileg reálisnak vagy éppen irreálisnak tekinthetjük-e.
A szentírás-magyarázók az idők folyamán megfogalmaztak néhány olyan alapelvet, amelyet általánosan elfogadottnak lehet tekinteni. Például John P. Meier így foglalja össze ezeket (ld. https://jezsuitakiado.hu/cikkek/tortenelmi-jezus-nyomaban):
1. A kínosság kritériuma (criterion of embarassment). Az olyan evangéliumi szövegek vagy események, amelyek a keresztény krisztológia számára problémát okoznak, biztosan magától Jézustól származnak. Ilyen például az az esemény, hogy a zsidó vallási vezetőség és a római hatóságok elvetették és kivégezték Jézust. Nehéz volt ugyanis megmagyarázni és megokolni, hogy az Isten által küldött végső kinyilatkoztatót elutasították és megölték, szenvedő és elutasított messiássá lett, anélkül, hogy Isten megoltalmazta volna. Problémát okozott az is, hogy Jézust Keresztelő János megkeresztelte, mert ezt nehéz volt összeegyeztetni Jézus bűntelenségével és a Jánossal szemben meglévő felsőbbrendűségével. Az is nehézséget okozott, hogy Jézus fontos dolgokról (például a világ végének időpontjáról) azt mondja, hogy nem tudja. Ilyen és hasonló szövegeket az őskeresztények biztosan nem találtak ki, mert ők hajlamosak voltak mindentudást tulajdonítani Jézusnak.
2. A folytonosság hiányának kritériuma (criterion of discontinuity). Az olyan Jézusnak tulajdonított evangéliumi mondások vagy tettek biztosan az ő saját mondásai és tettei, amelyek sem az előző zsidó hagyományokkal, sem a későbbi keresztény irányzatokkal nem egyeznek, sőt ellentmondanak nekik. Meier ennek példájaként azt említi, hogy jelenlétének idejére Jézus megtiltotta a tanítványok önkéntes böjtölését.
3. A többfajta írásban megjelenő azonos állítás kritériuma (criterion of multiple attestation). Ha valamelyik jézusi tanítás vagy esemény több evangéliumban, az apostoli levelekben és a jánosi írásokban is olvasható, vagy ha ugyanaz a tanítás példabeszédként és rövid tantétel formájában is megjelenik, az e tanítás jézusi eredetét sugallja.
4. Az összefüggés kritériuma (criterion of coherence). Miután a fenti kritériumok alapján felfedeztük Jézus tanításának és művének lényegét, akkor az e tanítással, illetve működéssel való összhang további hitelességi kritériumnak számít.
5. Az elutasítás kritériuma (criterion of rejection). Biztos történelmi tény, hogy Jézust a korabeli zsidó vezetőség elutasította, és a római hatósággal együttműködve kivégeztette. Ezért az olyan jézusi tettek és szavak, amelyek ehhez az eredményhez vezettek, hitelesnek tekinthetők.
Mások még másfajta szempontokat is megfogalmaznak, például Kereszty Rókus Jézus személyes stílusának, illetve a szükségszerű magyarázatnak a kritériumát (https://docplayer.hu/15976350-Kereszty-rokus-jezus-krisztus-krisztologiai-alapvetes.html). Az első azt jelenti, hogy Jézus személyes stílusa felismerhető sajátos kifejezéseiben és példabeszédeiben. Tanítását gyakran így kezdi: „Bizony mondom nektek (amén legó hümin)”. Atyját rendszeresen „Abbá”-nak, „édesapának” szólítja. Mindkét kifejezés egyedülálló, senki másnál meg nem található jellegzetesség. A második pedig azt mondja ki, hogy ha egy Jézussal kapcsolatos ténysorozat semmilyen más módon meg nem magyarázható, mint ahogyan az Újszövetség teszi, akkor ezt a magyarázatot kell a legvalószínűbbnek elfogadnunk
A magam részéről még két nagyon egyszerű, de lényeges és hasznos szempontot törekszem figyelembe venni:
1. Jézus egyszerű, tanulatlan embereket szólított meg, és rögtön gondolkodásuk és életvitelük átalakítására akarta rávezetni őket. Ami tehát a galileai halászok és parasztok számára túl bonyolult, túlságosan „írástudói”, azt nem tekintem tőle származónak.
2. Nem mondhatunk le a „józan paraszti ész” bevetéséről sem, vagy arról, hogy teret engedjünk megérzéseinknek, sejtéseiknek, mert mindkettő segíthet eligazodni a legkuszábbnak látszó labirintusban is. A „laikus gondolkodás” nem egyszer lendítette már előre a tudományos kutatást.
Az alábbiakban persze kiderül majd, hogy a fentieken kívül még számos más szempontot, érvet, módszert is figyelembe kell venni (főképpen a filológiai jellegűeket) – és természetesen nem képzelhetjük azt, hogy végül biztosan állíthatjuk: „ezt és ezt mondta (tette) Jézus, amazt pedig nem mondta (tette)”; csak annyit mondhatunk, hogy „igen valószínű, hogy ezt mondta (tette)”, vagy „igen valószínű, hogy ezt nem mondta (tette), s amit hitelesen tőle származónak vallunk, arról sem állíthatjuk, hogy feltétlenül szó szerint úgy mondta, de azt igen, hogy hűen tükrözi Jézus szellemét.
Lássuk hát tizenegy példán szemléltetve a fentieket, kezdve a talán legegyszerűbbel.

Végét járta, vagy haldoklott és meghalt?
Minden „gyakorló keresztény” úgy tudja, hogy Jézus föltámasztotta a halálból egy Jairus nevű zsinagógai elöljáró tizenkét éves leányát (ld. Mk 5,21-24.35-43; Lk 9,40-42.49-56; Mt 9,18-19.23-26). Ez a „tudás” azonban az evangélisták leírásának felszínes és laikus olvasatán, és főleg Lukács durva torzításain alapul. Lukács ugyanis, hogy az eredeti beteggyógyításból (Márk-szöveg) halottfeltámasztást csinálhasson, Jézus nagyságának kiemelésére, „krisztológiai bearanyozása”, „istenítése” céljából (csupán ebből a szempontból!) négyszeresen megváltoztatta Márk szövegét:
1) Márk azt írja, hogy a lány „a végét járta”, Lukács azt mondja, „haldoklott” (42. v.).
2) Márknál azt a hírt hozzák Jairus házából, hogy a kislány „meghalt” (a görögben aoristos, jelentése: „beállt a halál”,), Lukács azt írja (49. v.), hogy „halott”: a perfectum a halál visszavonhatatlanságát, végérvényességét fejezi ki.
3) Miután Jézus kijelentette, hogy „a gyermek nem halt meg, hanem alszik”, Márk azt írja: „erre kinevették”, mire Lukács betoldja (53. v.): „mert tudták, hogy meghalt” (= „beállt a halál”, aoristos, ami persze ellentétben áll a 49. v. perfectumával).
4) Jézus felszólítása után („Gyermekem, ébredj föl!”) Lukács betoldja (55. v.): „erre visszatért a szelleme”, ezzel hangsúlyozva, hogy a gyermek voltaképpen már a túlvilágról tért vissza.
Márk szövegében – szintén halottfeltámasztást sugalló beállítása ellenére is – gond nélkül lehet így értelmezni a hírvivők jelentését: (nyilván szubjektív meggyőződéssel, de csak) úgy gondolták, hogy a kislány meghalt; valójában arról lehetett szó, hogy kilátástalan helyzetében működésbe lépett a természet védekező mechanizmusa: a X. agyideg, az ún. bolygóideg a test megmerevedését idézte elő, amit persze környezete halálként értelmezett; Lukács változtatásai viszont már kizárják, hogy így lehessen értelmezni a történteket.

Szentet a kutyák, gyöngyöt a disznók elé?
Ez a csak Máténál található mondás a legnehezebben értelmezhetők közé tartozik. Szokásos fordítása: „Ne adjátok a szentet a kutyáknak, és ne dobjátok gyöngyeiteket a disznók elé…” (7,6a), szokványos értelmezésében pedig „a szent” és a „gyöngyök” többnyire a tanítványokra bízott, az Isten országáról szóló üzenetet, a „kutyák” és a „disznók” olykor a nem zsidó népeket, a „pogányokat”, máskor a nem keresztényeket vagy a kereszténységtől elpártoltakat jelölik. 
Ennek alapján egyes magyarázók arra gondolnak, hogy itt eredetileg nem is jézusi mondással van dolgunk, hanem bizonyos szigorú zsidókeresztény körök szabályával, amelyet hangoztatva szembefordultak a „pogányoknak” a hellenista keresztények által megkezdett misszionálásával. Ezt a jelentést azonban aligha lehet feltételezni a Máté-evangéliumban, hiszen az a „pogány” népek misszionálásának parancsában csúcsosodik ki (28,19-20).
Mások – a 2Pét 2,20-ra utalva – úgy vélik, e mondás arra inti Jézus követőit, hogy legyenek nagyon óvatosak a tőlük elpártolt „tévtanítókkal” és „hamis prófétákkal” (vö. 2Pét 2,1 – illetve az egész 2. fejezet), és ne akarják őket rendreutasítani vagy megtérésre felszólítani, hanem hagyják magukra, és kerüljék őket (vö. 1Jn 4,1-3.6; 2Jn 2,10-11).
Ezeket az értelmezéseket, illetve minden olyan értelmezést, amely bizonyos embercsoportokat ért „kutyákon és disznókon”, kizárhatunk azon az alapon, hogy Jézus lelkületétől teljesen idegen volt az a lekezelő, sőt megvető beszéd- és bánásmód, amelyet ezek az értelmezések feltételeznek. Lehetetlen ugyanis, hogy aki kortársai felfogásával ellentétben azt tanította, hogy Isten fölkelti napját jókra és gonoszokra egyaránt, s hogy az ember csak Isten jóságának az ellenség szeretéséig terjedő utánzásával válhat „Isten fiává” (Mt 5,44-48), az kortársaival egyetértésben kijelentse, hogy csak a zsidók (vagy: az ő követői) kedvesek Istennek, a nem zsidók (vagy: az őt nem követők) pedig csak kutyák (vö. Mk 7,27) vagy disznók. A „másként gondolkodókkal” vagy „másként hívőkkel” kapcsolatban pedig úgy nyilatkozott, hogy „aki nincs ellenünk, értünk van” (Mk 9,40), de természetesen azokra vonatkozóan is érvényesnek tartotta az ellenségszeretet parancsát, akik „ellenünk vannak” (vö. még Lk 11,23).
E mondás vélhetően helyes értelmezésének két kulcsa van: egyrészt meg kell találnunk a lehető legpontosabb fordítását, másrészt semmiképp sem szabad allegóriaként felfognunk, vagyis nem szabad minden egyes kép (hagyományos fordításban „a szent, kutyák, gyöngyök, disznók”) konkrét megfelelőjét keresnünk a valóságban, hanem metaforaként, átvitt értelmű képes kifejezésként kell kezelnünk, azt keresve, hogy a képek milyen üzenetet, mondanivalót hordoznak.
Ami a fordítást illeti, az segíthet, ha tudatosítjuk, hogy Jézus arámul beszélt, s ezért a görög szöveg mögött a feltételezhető „arám eredetit” keressük. Mielőtt ezt tennénk, tudatosítanunk kell még, hogy a két metafora (a szent – kutyák, gyöngyök – disznók) eltérő képekkel ugyan, de ugyanazt akarja kifejezni; viszont a hagyományos fordításban „a szent” itt csak „szent ételt”, különösképpen áldozati húst jelenthet (vö. 2Móz 29,33-34; 3Móz 2,3; 22,10-16; 4Móz 18,8-10; 5Móz 12,15) – de ekkor a két metafora összeütközésben áll, hiszen az áldozati hússal ellentétben az igazgyöngy nem eleség. Tehát azt kell feltételeznünk, hogy vagy a második metafora beszél (az elsőhöz hasonlóan) valami ehetőről, vagy az első metafora beszél (a másodikhoz hasonlóan) valamilyen ékszerről.
Konkrétan pedig a következőket mondhatjuk: 1. Az általában „a szent” jelentésű arám qaddisa’ azt is jelenti, hogy „karika”, nevezetesen fülkarika vagy orrkarika mint ékszer (bár az arám szót többnyire qedasa’-ként ejtették). A karika képe ekkor tökéletesen megfelel a gyöngyök képének.  2. A görög emproszthen = „elé, előtt” elöljárószónak („a disznók elé”) az arámban a beappe felel meg, ami azt is jelentheti ugyan, hogy „elé”, de azt is, hogy „(valakinek vagy valaminek) az orrára, az ormányára”.  3. Az itt használt görög balete (a szokásos fordításban „dobjátok, vessétek”), illetve az alapjául szolgáló arám tarmón jelentéstartománya igen széles az Újszövetségben (ld. pl. Mk 4,26; 15,24; Mt 9,17; 26,12; Lk 13,19; 14,35; Jn 13,5; 15,6; ApCsel 22,23; Jak 3,3 – vö. még Mk 1,12 és Lk 10,2); itteni értelme: elhelyez, valamire rátesz, ráerősít. – Ezek alapján adódik immár az a fordítás, amely minden valószínűség szerint a legjobban tükrözi Jézus mondanivalóját: „Ne rakjatok a kutyákra [arany- vagy ezüst]karikát, és ne aggassátok gyöngy[füzér]eiteket a disznók orrára!” (A disznók orrán egyenként el nem helyezhető „gyöngyök” helyett értelemszerűen „gyöngyfüzérre” kell gondolnunk.)
A disznók orrára helyezett gyöngyök, illetve az orrukba rakott arany- vagy ezüstkarika képe ismerős lehetett Jézus hallgatói számára. Egy palesztinai közmondás ugyanis így szólt: „Aggass bár egy bizonyos dologra [= a disznóra] pálmarügyeket [= bizonyos pálmák zöldségként használt levélbimbói], az mégis ugyanaz marad [= a koszban hempereg]”, a Példabeszédek könyve 11,22-ben pedig ez áll: „Mint disznó orrában az aranykarika, olyan a szép asszony jó erkölcsök híján.” Fordításunk helyességét megerősíti, hogy az iszlám hagyományban így él ez a mondás: „És mondá Jézus: Ne akasszatok gyöngyöket a disznók nyakába!”, sőt létezik ez a változata is: „Ne rakjátok gyöngyeiteket a disznók orrára!”
Most már csak a kettős metaforából álló mondás mondanivalóját kell megfogalmaznunk. Mivel Jézus másutt (éppen Máté evangéliumában: 13,46) Isten országát nevezi nagy értékű igazgyöngynek, méltán feltételezhetjük, hogy itt is arra gondol, s azt mondja: „Becsüljétek meg drága kincseteket („igazgyöngyök”, „arany- vagy ezüstkarika”), az Isten országába tartozásotokat, ne bánjatok vele meggondolatlanul, könnyelműen, felelőtlenül!” – akármit jelentsen is a gyakorlatban ez a helytelen bánásmód. Konkrét jelentését nem érdemes találgatni, hiszen a mondást annak „életbe ágyazottsága” („Sitz im Leben”) nélkül hagyományozták át, a 6. vers folytatása pedig („nehogy lábukkal széttapossák...”) eredetileg feltehetően nem tartozott hozzá, és – legalábbis ebben a szövegösszefüggésben – nem hiteles jézusi mondás, hiszen csak akkor lenne értelme, ha „kutyákon és disznókon” bizonyos embercsoportokat értenénk, de ezt az értelmezési lehetőséget föntebb kizártam.
Elképzelhető persze, hogy a 6b vers valamilyen más összefüggésben része volt Jézus tanításának, mégpedig a tanítványoknak adott missziós útmutatásként, amellyel arra intette őket, hogy az Isten országáról szóló evangéliumot ne akarják ráerőltetni olyanokra, akik még alkalmatlanok annak befogadására; az ilyenek ugyanis csalódottságukban könnyen szembefordulhatnak az evangéliummal és annak hirdetőivel egyaránt – például akkor, ha az „Isten országától” önző vágyaik kielégülését várták, de aztán kiderül, hogy az odatartozás önátadást követel, és komoly áldozatokat is (vö. pl. Mk 3,35; 8,34; 9,45; 10,15; 10,25; Lk 13,24).

Bárányként a farkasok közé?
Jézus egyik közismert és viszonylag gyakran idézett mondása a szokásos fordításban így hangzik: „Íme, úgy küldelek el titeket, mint bárányokat a farkasok közé” (Mt 10,16).
Ez a fordítás azonban Jézustól idegen jelentést ad; mert igaz ugyan, hogy lehetne ezt a kifejezést egyszerűen a tanítványokra váró üldözések (Mt 10,17-33) képi megjelenítésének tekinteni, de akkor is azt kellene mondanunk, hogy túlságosan durva, Jézushoz nem illő ez a kép. Jézus ugyanis általánosságban nem nevezte farkasoknak az embereket, még ellenfeleit vagy ellenségeit sem. Ezért aztán, bár kézenfekvő lenne a görög en meszó (= között, valaminek a közepén) részes esetű kifejezést a héber-arám szóhasználatnak megfelelően tárgyesetként fordítani: eisz meszon (= közé; ld. a két kifejezés váltakozását például Lk 8,7-ben és 8,14-ben), el kell tekintenünk ettől a nyelvtani lehetőségtől.
Ezzel szemben ezt a görög eredetihez hű fordítást javaslom: „Íme, én úgy küldelek el titeket, mint »bárányokat farkasok belsejében«!”
Kétségtelen, hogy a „bárányokat farkasok belsejében” fordítás első hallásra nemcsak furcsának, hanem értelmetlennek is tűnik, mégis sajátos jézusi értelmet kaphat, ha a mondatot a Mt 7,15-ben olvasható mondás ellenpárjának tekintjük: Ott arról van szó, hogy a hamis próféták „bárányok ruhájában” („báránybőrben”) jönnek, vagyis kívülről báránynak látszanak, belül azonban ragadozó farkasok, itt viszont azt mondja Jézus, hogy úgy küldi tanítványait, mint akik kívülről farkasoknak látszanak, a „farkasok belsejében” azonban, azaz belül bárányok. A „farkasok belsejében” kifejezést tehát egyszerűbben így is fordíthatnánk: farkasok ruhájában, öltözetében, magyarán „farkasbőrben”, az egész mondást pedig így: „Íme, én úgy küldelek el titeket, mint farkasbőrbe öltözött bárányokat!”
Megerősítheti ezt a fordítást még egy nyelvtani megfigyelés: A mondat elejére állított egó-t [= én] tekinthetnénk a semitizmus megnyilvánulásának: ekkor hangsúlytalan lenne, és nem is kellene fordítani; de ha ez a mondás valóban a Mt 7,15 ellenpárjaként hangzott el – esetleg közvetlenül vagy nem sokkal amaz után –, akkor hangsúlyos, és (az „íme” szócskával együtt) szembeállítást fejez ki: „A hamis próféták... – én viszont úgy küldelek el titeket...”
Mindezek alapján a mondás konkrét jelentését így fogalmazhatjuk meg: A Jézustól kapott új tanítások hirdetésével a tanítványok kívülről farkasoknak tűnhetnek majd az emberek számára: ördögtől megszállottaknak, a törvény és a hagyomány lerombolóinak, istenkáromlóknak, a nép megrontóinak (ahogyan maga Jézus is ilyennek tűnt sokak számára, ld. pl. Mk 3,22; 7,5; 14,64; Lk 23,2) – nekik azonban „belül”, azaz valójában olyanoknak kell lenniük, mint a bárányok: békéseknek és fegyverteleneknek, védteleneknek.

A gyerekek kenyerét a kutyáknak?
Jézus állítólag azt mondta a lánya gyógyulását kérő, sziroföníciai „pogány” asszonynak: „Nem helyes, ha elveszik a gyerekek kenyerét, és a kutyáknak dobják” (Mk 7,27). Ám képtelenség, hogy Jézus ilyen kijelentést tett:
1) Lehetetlen, hogy aki kortársai felfogásával ellentétben azt tanítja, hogy Isten fölkelti napját jókra és gonoszokra egyaránt, s hogy az ember csak Isten jóságának az ellenség szeretéséig terjedő utánzásával válhat „Isten fiává” (Mt 5,44-45), az kortársaival egyetértésben kijelentse, hogy csak a zsidók Isten gyermekei, a nem zsidók pedig csak kutyák. Fokozott képtelenség, hogy ezt egy gyermeke egészségéért könyörgő, különben is a lábainál heverő asszonynak mondja, mintegy még jól meg is rugdalva őt.
2) A kenyér elvevésének képe nem illik bele a helyzetbe, használata gyengeelméjűnek tünteti föl Jézust, hiszen a zsidók cseppet sem rövidülnének meg, ha meggyógyítana egy pogányt. Ellenkezőleg, csak növekedne a zsidók Istenének tekintélye. Ha viszont a kép nem a kenyér szűkösségére, hanem értékére akarna utalni, akkor azt jelentené, hogy Isten szemében a pogányok csak „kutyák”, és nem érdemlik meg, hogy megkönyörüljön rajtuk. Jézus azonban ennek az ellenkezőjét hirdette és gyakorolta (vö. Mk 5,19; Mt 8,10-13).
3) Jézus nem mondhatja, hogy „nem helyes”, hogy aztán rögtön megtegye, amit helytelennek tartott, hacsak közben nem változik meg a helyzet, vagy nem merül fel új nézőpont. Az evangélista leírása szerint azonban mindössze annyi történik, hogy a pogány nő nyomatékosan megismétli eredeti kérését.
A valóságban – az evangélisták ábrázolásával ellentétben – kétféleképpen mehettek végbe az események: 1) Ismerve – és Jézusról, a zsidó gyógyítóról is feltételezve – a zsidók felfogását, az asszony mondhatta Jézusnak: „Bizony, a ti szemetekben mi csak kutyák vagyunk. De hát a kiskutyák is esznek az asztal alá hullott morzsákból...”  2) Jézus egyik tanítványa, de még inkább a ház gazdája, egy diaszpóra-zsidó mondhatta az itt Jézus szájába adott mondatot, s erre reagálhatott az asszony: „De hát a kiskutyák is esznek...” 
Az áthagyományozás, illetve az evangéliumszerkesztés folyamatában aztán (a Jézust nem értő, valójában meg nem tért „Jézus-követők”...) jézusi mondást csináltak az asszony szavaiból, s a végleges változatban az asszony immár csak megerősíti „Jézus kijelentését”.
Erre a bonyolult áthagyományozási folyamatra utalhat az is, hogy a rendelkezésünkre álló végleges szövegben nyelvtanilag nem állapítható meg, ki tette a szóban forgó kijelentést. Az állításnak ugyanis („Azt mondta neki”) a görög szövegben nincs alanya (sem személynév, sem személyes névmás, sem mutató névmás formájában), vagyis nem világos, hogy ki mondta! Annál meglepőbb, hogy a legkiválóbb fordítások is gondtalanul betoldják: „ő”, „Jézus”, sőt: „mondotta neki az Úr”...

Nem hiteles „Jaj”-ok?
Mindig akadnak, akik szeretik kezüket dörzsölve, bizonyos elégtétellel idézni Jézusnak az ún. „síksági beszédében” olvasható „jaj-kiáltásait”: „De jaj nektek, gazdagok, mert már megkaptátok a nektek járó vigasztalást! Jaj nektek, akik most elteltetek, mert éhezni fogtok! Jaj nektek, akik most nevettek, mert bánkódni és sírni fogtok! Jaj nektek, ha jókat mondanak rólatok az emberek mind! Hiszen ugyanígy cselekedtek atyáik az álprófétákkal” (Lk 6,24-26).
Csakhogy jó néhány szempont szól az ellen, hogy ezt a négy jajkiáltást hitelesen jézusinak tekintsük:
1) Néhány formai mozzanat: a) a plén-nel (= azonban, de, ámde, mindazonáltal, egyébként, inkább) bevezetett új témakezdés;  b) a boldogmondásokétól eltérő fogalmazás („ti” helyett „nektek”);  c) a 22-23. és a 27. verset eredetileg a „gyűlölni” címszó kapcsolta össze, ami a „jajokat” tartalmazó 24-26. v. kihagyásával rögtön világossá válik, szaknyelven szólva a kapcsolódás varratmentes: „Boldogok vagytok, ha gyűlölnek titeket...” – „Tegyetek jót azokkal, akik gyűlölnek titeket...”;  d) Máté „hegyi beszédében” a boldogmondásokat nem követi ez a négy jajkiáltás; ez arra utal, hogy eredetileg nem voltak benne a Beszédforrásban (Q), tehát vagy Lukács alkotásai, vagy a Q általa használt feldolgozásából vette át őket. 
2) E jajkiáltások szerzője következetlenül járt el: A 24. versben „vigasztalás” helyett – a 23. versbeli „fizetség” ellenpárjaként – „büntetésnek” kellene állnia: „...mert majd megkapjátok a nektek járó büntetést”. A „vigasztalás” egyébként a 21. és 24. vers szövegösszefüggésébe sem illik bele, mert Jézus nem vigaszt akart adni az éhezőknek, hanem kenyeret.
3) A jóllakottság és nevetés önmagában véve egyáltalán nem Isten- vagy emberellenes, sőt (vö. Mk 2,19; 6,35-44; 8,1-9; Lk 7,34)! Csak a rászorulókkal szembeni szeretetlenség, az osztozni nem akarás Isten- és emberellenes (vö. Mk 8,14-16.21; Lk 4,18-19.21).
4) Ahogyan szinte minden vallásnak, az egész ószövetségi felfogásnak és a Jézus korabeli apokaliptikának is magától értetődő, kihagyhatatlan eleme „a mérleg törvénye”, vagyis a „kiegyenlítő igazságosság” eszméje, amit egyszerűen így lehet megfogalmazni: „A jók elnyerik jutalmukat, a rosszak elnyerik büntetésüket Istentől” (illetve „az isteni ítélet nyomán a jók és a rosszak rangsora megfordul”). Itt is ezzel az eszmével van dolgunk (akárcsak Lk 16,25 „klasszikus” megfogalmazásában: „...emlékezzél meg arról, hogy életedben megkaptad javaidat, hasonlóan Lázár is a rosszat: őt most itt vigasztalják, te viszont szenvedsz”), csakhogy Jézus „botrányos módon” elvetette az igazságosság effajta felfogását (ld. pl. Mt 5,20; 5,45.46-48; 20,10.14 – ami azonban nem jelenti azt, hogy az igazságtalanság elvét képviselte volna, ld. Mt 20,13).
5) A Lukács-féle jaj-kiáltások az ószövetségi próféták fenyegetéseit idézik fel, konkrétan Izajás 61,2 szavait Isten bosszújáról (ld. még Iz 65,14); csakhogy Jézus tanításának egyik sajátossága éppen ennek az isteni bosszúnak az elvetésében mutatkozik meg, ahogyan ezt Názáretben programszerűen fejezi ki azzal, hogy éppen az Isten bosszújáról szóló szavakat hagyja ki az Izajás-idézetből (ld. Lk 4,19; vö. még Mt 5,45; Lk 6,35 vége.).

Lelki szegények?
Jézus tanításának egyik központi jelentőségű üzenete olvasható az ún. „hegyi beszéd” elején (Mt 5,3); ennek két legjellemzőbb fordítása: „Boldogok a lélekben szegények, mert övék a mennyek országa” (Békés Gellért-Dalos Patrik, Róma 1951; Simon Tamás László, Pannonhalma 2014) – „Boldogok a lelki szegények, mert övék a mennyek országa” (Magyar Bibliatársulat, 1997).
E fordítások jól tükrözik, hogy a különböző értelmezések elsöprő többsége az ember „lelkeként” („bensőjeként, szíveként, központjaként”) fogja fel a mondás „kulcsszavát”, a görög pneuma szót, és „lelki szegényekről” beszél. Ezek az értelmezések azonban Jézustól idegen, vagy legalábbis Jézustól független pszichologizálásba és teologizálásba torkollnak; nem kívánom részletezni őket, mert minden hagyományos kommentárban olvashatók; lényegük: a „lelki szegények” az alázatosak, akik „üres kézzel”, de „nyitott szívvel” állnak Isten előtt. – Álláspontom szerint viszont a jelző, határozó, birtokos névmás vagy birtokos nélküli pneuma az evangéliumokban (néhány kivételtől eltekintve) Isten Lelkét jelöli, ahogyan itt is, lásd például Mk 1,10.12-t és párhuzamos helyeit, vagy a János-evangélium következetes szóhasználatát.
Az itt álló görög kifejezés szó szerint: „a Lélekben” (tó pneumati). Ez persze nem valamiféle helyhatározó akar lenni, és nem lenne értelme a mondásnak akkor sem, ha úgy értenénk, hogy „boldogok a Lélekben, Isten Lelkében szegények”, vagyis „azok, akik szűkölködnek Isten Lelkében”, „akikben kevés van Isten Lelkéből”. A szóban forgó „vonatkozási részes eset” azonban más fordítást is lehetővé tesz, így azt is, hogy „a Lélek által”, konkrétabban: „a Lélek ösztönzésére” vagy „a Lélek erejében/erejével” – ahogyan ez teljesen világos és egyértelmű például Mk 12,36-ban („maga Dávid mondta a szent Lélek által”) vagy Lk 10,21-ben („Jézus a szent Lélek hatására felujjongott”).
Ezért a helyes fordítás például ez lehet: „Boldogok, akik a Lélek hatására lettek szegények, mert övék a Mennyek országa.” – Az általános jellegű „(a Lélek) hatására” kifejezés használata ez esetben azért célszerű, mert magában foglalja „(a Lélek) ösztönzésére” és „(a Lélek) erejével” jelentést is.
A fentiek alapján ha nem is Jézustól származónak, de jézusi szelleműnek tekinthetjük ezt a Máté által megfogalmazott „boldogmondást”, és az én értelmezésemben nem is kell a lukácsi változat („Boldogok vagytok ti, szegények...”: 6,20) spiritualizálásának tekintenünk, hanem arról van szó, hogy a jézusi alapgondolat másik vonatkozását tárja föl: Lukácsnál azokról a nélkülözőkről van szó, akik számára – a „Mennyek országával” azonos jelentésű – Isten országa reményt jelent: megtért emberek meg fogják osztani velük a kenyerüket („majd jóllaktok”: 6,21). Máténál viszont a nélkülözők sajátos köréről van szó, azokról, akik Isten Lelkének ösztönzésére és erejével már megtértek, és tudatosan vállalják a nélkülözést – részben azért, mert átláttak a csalóka gazdagság csábításán, és legyőzték azt (vö. Mk 4,19; Lk 16,9), részben pedig azért, mert a nyomorgókkal való szolidaritásból fakadóan megosztották/megosztják azokkal javaikat (vö. Mk 6,37: „Ti adjatok nekik enni!”). Ezért aztán valóban övék az Isten országa, hiszen megtérésük, új gondolkodás- és cselekvésmódjuk révén ténylegesen tagjai, részesei már Isten országának, vagyis a feltétel és személyválogatás nélkül ajándékozó szeretet életterének.

„Kivéve...”, vagy „még akkor sem...”?
Az emberiség felnőtt tagjai többségükben házasságban (manapság persze inkább csak „párkapcsolatban”:..) élnek, ezért számukra kiemelkedően fontos erkölcsi kérdés, hogy adott esetben szabad-e, helyes-e elválniuk. Jézus erre vonatkozó útmutatását két változatban is közli Máté evangéliuma. A fordítások gyakorlatilag mind úgy adják vissza Jézus szavait, hogy azt írják: „...aki elbocsátja feleségét, a paráznaság esetét kivéve, az házasságot tör”. (Más kérdés, hogy a magyarázók mit értenek „paráznaságon”: ebben nincs egyetértés.) Igazuk van-e? Nézzük meg külön-külön a két esetet!
1) A problematikus kifejezés Mt 5,32 görög szövegében ez: parektosz logu porneiasz. Témánk szempontjából csak a parektosz elöljárószót kell vizsgálnunk. Amint a bevezető bekezdésben jeleztem, a legtöbben kizáró (exkluzív) értelemben fordítják: „kivéve (paráznaság esetén)”, s a másik két újszövetségi előfordulás közül az egyikben valóban ezt jelenti: „e bilincsek kivételével” (ApCsel 26,29), a másik helyen azonban bennfoglaló (inkluzív) értelme van „még az egyházakért való gond is terhel” (2Kor 11,28).
Elvileg tehát így is, úgy is fordítható, de az értelmezéstani szabályok azt követelik, hogy az itteni esetben bennfoglaló értelemben használjuk: „még akkor is, ha paráznaságról van szó”. Az egyik ide vágó szabály a szövegösszefüggés (kontextus) szerinti értelmezést követeli meg: a „hegyi beszédben” Jézus radikálisan új erkölcsi elveket hirdet meg (ld. Mt 5,20!), ha tehát a parektosz-t exkluzív értelemben kellene venni („kivéve paráznaság esetén”), akkor ezzel elégséges ok nélkül ismételte volna a Második Törvénykönyv tilalmát (5Móz 24,1), illetve a témával kapcsolatos, Hillel és Sammai rabbi közti vitában a Hillelhez képest szigorúbb Sammai mellé állt volna (vö. ismét Mt 5,20!). Ugyanez következik a másik hermeneutikai szabályból is, amely szerint a homályosabb szövegeket a világosabbak irányában kell érteni. Ilyen világosabb szövegek pedig valóban rendelkezésre is állnak: Mk 10,11-12 és Lk 16,18.
Tehát teljes joggal fordíthatjuk-értelmezhetjük így a mondatot: „...aki elbocsátja feleségét, beleértve azt is, ha paráznaság okából, az házasságtörést követ el,”.
2) Mt 19,9-ben a mé epi porneia kifejezés okoz nehézséget; erről is nagy vita folyik a szakirodalomban, és jobbára kizáró (exkluzív) értelemben, azaz megengedő kivételként fordítják: „...aki elbocsátja feleségét, kivéve paráznaság esetén, az házasságtörést követ el”. Csakhogy a mé szócska a csonka tiltó mondatokban, azaz ha hiányzik az ige, jelölheti a bennfoglaló (inkluzív) értelmet. Ilyen kijelentésre sok példa található az Újszövetségben, pl. mé en té heorté, „ne is [vagy: és ne, de ne] az ünnepen, hogy zavargás ne támadjon a nép között” (Mt 26,5).
Továbbá itt is érvényesek az első pontban említett értelmezéstani szabályok, ezért a mé epi porneia kifejezés tényleges értelme: „még paráznaság esetén sem”, a szövegösszefüggésbe illesztve pedig: „...aki elbocsátja feleségét, még ha paráznaság okából is, az házasságtörést követ el”.

Átad a poroszlóknak?
A gonosz szolgáról szóló példabeszédben (Mt 18,23-34) a király egyetlen kérő szóra elengedi egyik szolgájának 10 000 talentumos, azaz 60 millió dénárral egyenlő tartozását, de az kimenve fojtogatással követeli egyik szolgatársától annak 100 dénáros tartozását. A többiek jelentik ezt a királynak, aki erre a 34. v. szerint „megharagudott rá, és átadta őt a poroszlóknak, amíg meg nem fizeti neki egész tartozását”; a 35. v. szerint pedig Jézus hozzáfűzte: „Így tesz majd veletek mennyei Atyám is, ha mindegyiktek szívből meg nem bocsát testvérének.”
Csakhogy a 34. vers már semmiképp nem tartozhatott bele Jézus eredeti példabeszédébe, mert ellentmondásban van a 27. verssel (vö. Lk 7,41-42a!), mintegy visszavonja annak üzenetét, sőt ellenkezőjére fordítja a királyról/Istenről rajzolt képet: a végtelenül nagylelkű megbocsátás helyébe az igazságos megtorlást állítja. (Ugyanolyan írástudói fércmunka ez, mint Mk 12,9; Mt 22,7 és Lk 19,27.) Állításunkat megerősíti, hogy Jézus tanításának egyik központi mondanivalója éppen az igazságosság felülmúlása a határtalan és feltétel nélküli szeretet révén, ld. pl. Mt 5,20.45; 20,9.15b; Lk 6,32-36; 15,20.22-24.29-32; 18,14a.
További érvként vehetjük figyelembe, hogy a példabeszédekhez fűzött kiegészítéseivel Máté másik két, csak nála található esetben, valamint egy-egy Márknál/Lukácsnál is, illetve nála és Lukácsnál is előforduló esetben ugyancsak megváltoztatja vagy ellenkezőjére fordítja a szóban forgó példabeszéd eredeti értelmét: a búza és a konkoly (Mt 13,30b), a kerítőháló (Mt 13,49-50) – a gonosz szőlőmunkások (Mt 21,43-44), a talentumok (Mt 25,30) példabeszédében. Nyilvánvaló: Máté nem tudott mit kezdeni az igazságosságot („a mérleg törvényét”) felülmúló szeretet „botrányos” eszméjével (a jézusi tanítás lényegével!), és ezért átírta azt.
A fenti tartalmi érveket megerősítő, fontos formai párhuzamot jelent Mt 25,27 és Lk 15,32, ugyanis Mt 18,33-hoz („Nem kellett volna-e neked is megkönyörülnöd...”) hasonlóan ezeken a helyeken is egy feltételes módban megfogalmazott elvárással – „Oda kellett volna adnod...”, „Örülnöd kellett volna...” – ér véget a példabeszéd!! (Bár nincs meg a teljes formai párhuzamosság, ide sorolhatjuk Mt 20,15-öt is, hiszen könnyedén hangozhatna így is: „És nem kellene-e jó szemmel nézned, hogy én jó vagyok?”) 

Bennünk? Köztünk? Rajtunk fordul?
Egyetlen szentírás-magyarázó sem vonja kétségbe, hogy Jézus üzenetének központi eleme az „Isten országáról” szóló tanítása. Az ezzel kapcsolatos központi kérdés viszont az: Mikor, hol, hogyan valósul meg? Pontosan ezekben a kérdésekben foglal állást Jézusnak a Lk 17,20-21-ben foglalt mondása. Csakhogy a szakirodalomban és a fordítók körében igen vitatott ennek a helyes értelmezése. A 20b és a 21a vers negatív állításait illetően még többé-kevésbé azonosak a nézetek, annál kevésbé a 21b vers pozitív kijelentésével kapcsolatban. Egyesek szerint úgy kell fordítani: „Isten országa bennetek van”, mások szerint: „Isten országa köztetek van”. De menjünk sorban!
A 20b vers negatív kijelentése az eredetiben: uk erkhetai hé baszileia tu theu meta paratérészeósz. Szó szerint úgy kellene fordítani: „nem szemmel láthatóan, nem megfigyelhetően, nem észrevehető módon” jön el az Isten országa; csakhogy a paratérészisz a paratérein igéből ered, amely azt jelenti: közvetett módon megfigyelni valamit (vö. Lk 20,20-at Mk 12,13-mal: „megfigyeltették [Jézust]” – „elküldtek hozzá”), tüneteket megvizsgálni, különösen olyankor, amikor a megismerni kívánt tárgyról lehetetlen is közvetlen tapasztalatot szerezni. (A paratérészisz szót elsősorban a csillagászatban, időjárási előrejelzésben, horoszkópkészítésben használták.) Ilyen, közvetlenül nem megfigyelhető valóság a jövő is, amelyről a farizeusok érdeklődnek: „Mikor jön el Isten országa?” (20a v.). Mivel a kérdés az idővel kapcsolatos, és válaszának első harmadában Jézus ezt az érdeklődést utasítja el, a „nem kiszámítható” fordítás felel meg a tényleges tartalomnak (a bekezdés elején említettek ugyanis térbeli képzettársításokat keltenek): „Isten országa [időben] nem kiszámítható módon jön el.”
Jézus azonban nemcsak az időmeghatározásra irányuló kérdést utasítja el, hanem válaszának második harmadában (bár kérdés nélkül) az Isten országa eljövetelének-megvalósulásának helyével kapcsolatos találgatásokat is („Azt sem lehet mondani: Íme, itt van!, vagy: Ott van”: 21a v.). Ezek a találgatások egyrészt látványos csodák, csodajelek várásával függtek össze, gondolván, hogy a csodákban „helyileg rögzíthető” Isten működése, „Isten országa” (vö. Mk 8,11; 13,3; Lk 11,29), másrészt a várakozás politikai formáját jelentették, amennyiben Izrael messiási országának megvalósulását értették „Isten országán”.
A két negatív válasz hatásos előkészítése után Jézus válaszának harmadik harmada adja meg a pozitív feleletet – de itt már egyáltalán nem egyszerű az értelmező dolga.
Az eredetiben ez áll: Isten országa „entosz hümón esztin”. Itt, nevezetesen az entosz elöljárószó helyes értelmezésében rejlik az egyik kulcs Jézus válaszának megértéséhez. De nehézséget okoz egyrészt az, hogy az entosz-nak három, egészen különböző jelentése van, másrészt az, hogy ezen a helyen kívül az egész Újszövetségben csak Mt 23,26-ban fordul elő (ott egyértelmű a jelentése: „-ban, -ben”), s így lehetetlen összevetések alapján megadni a jelentését (egy összevetés nem összevetés...).
Elvileg lehetne az entosz „-ban, -ben” jelentését alkalmazni: „(Isten országa) bennetek van” – ezt azonban Lukács könnyedén és egyértelműen kifejezhette volna az ilyen értelmű en elöljárószóval.
Ugyanez vonatkozik az entosz „között” jelentésére: „(Isten országa) köztetek van” – csakhogy ennek kifejezésére Lukács mindig az en meszó (többes szám birtokos esettel) kifejezést használja evangéliumában és az Apostolok cselekedeteiben egyaránt, ld. Lk 2,46; 24,36; ApCsel 1,15; 6,15; 27,21 és különösen Lk 22,27 és ApCsel 2,22. (Olykor látszólag az en-t is használja ebben az értelemben, de alaposabb megfigyelés után kiderül, hogy ilyenkor nem helyhatározói „között, körében”, hanem „közül” jelentésről [Lk 7,28], vagy személyek egymással kapcsolatos viszonyáról [Lk 22,24], vagy bizonyos magatartásáról van szó [Lk 22,26: „köztetek…” = „ti…” – különösen 22,27-tel szembeállítva világos ez].) 
Marad az entosz harmadik jelentése: „valakinek a hatókörében, hatósugarában, kartávolságában, hatalmi területén, rendelkezési területén belül, befolyási övezetében”. Persze ha ez csak fizikai közelséget akarna itt kifejezni, akkor egyrészt gyakorlatilag azonos lenne az en meszó jelentésével (amit föntebb kizártunk), másrészt mégiscsak „statikus”, helyhatározói értelmű választ adna a farizeusok kérdésére, holott azt Jézus már elutasította a 21. v. első felében. Így aztán csak az entosz „dinamikus” alkalmazásáról lehet szó (ami ráadásul harmóniában is van a megoldás másik kulcsával, ld. az utolsó bekezdést): „a ti hatókörötökben van, ti rendelkeztek vele”, azaz: „tőletek, a ti akaratotoktól és tetteitektől függ, rajtatok áll”, vagy valóban dinamikus megfogalmazásban: „rajtatok múlik”, s még inkább: „rajtatok fordul” (ahogyan az egyházatyák közül Tertulliánusz is értelmezte). 
(Felvetődhet a kérdés: Miért nem találkozunk ezzel az értelmezéssel egyetlen fordításban sem, és miért vetik el még azok a kommentárok is, amelyek egyébként felvetik a lehetőségét? A kézenfekvőnek tűnő válasz: A teológusok számára ez a „rajtunk fordul” azonos lenne az „önmegváltással”, amit teológiájuk – „ideológiai szemüvegük” és „szemellenzőjük” – minden formában és minden mértékben eleve kizár.)
Az entosz hümón esztin jelentésének tisztázása után már nem nehéz felismerni Jézus válaszának másik kulcsát (amaz nélkül ez lehetetlen is lenne), azt, hogy itt is „az apokaliptikából a morálba való átkapcsolással” van dolgunk, ahogyan Lk 13,23-24-ben vagy Mk 13,4.9-ben és 13,28-29-ben is, csak most a legmagasabb szintű elvi megfogalmazásban. Nevezetesen: Miután Jézus elutasította az Isten országa eljövetelének idejével és helyével kapcsolatos apokaliptikus találgatásokat, rámutat arra, hogy nem mástól (Istentől – vagy például politikai messiásoktól) kell várnunk, hanem „tőlünk függ”, „rajtunk fordul”, hétköznapiasan, de még világosabban fogalmazva: „rajtunk áll vagy bukik” Isten országának „létrejötte, kibontakozása, megvalósulása” (némileg a mondanivaló szándékával ellentétesen fogalmazva: rajtunk fordul a „mikor” és a „hol”, illetve a „bennünk” és a „közöttünk” egyaránt). Ez a „rajtunk fordul” egyaránt jelenti Isten országának „egyszerű” elfogadását, befogadását (ld. Mk 10,15) és az érte végbevitt, élet-halál harc intenzitású erőfeszítéseket (Lk 13,24), a szükség szerinti „láblevágást” és keresztfölvételt (ld. Mk 9,45 és 8,34).

Korbáccsal kiűzte őket?
Különböző helyzetekre vonatkoztatva sokan szeretik diadalmasan „idézni”, hogy egyszer „Jézusnak is elfogyott a türelme” (ez éppen igaz, de nem egyszer, hanem többször is), és kötélből korbácsot fonva, kiűzte a kereskedőket a jeruzsálemi templomból. Mentségükre szól, hogy a fordítások gyakorlatilag mind ezt sugallják. De nézzük meg elsősorban Mk 11,15 alapján, mi is történt valójában!
Előbb vegyünk szemügyre néhány vitathatatlannak látszó tényt.
1) Csak beszámoló-töredékek állnak rendelkezésünkre (Mk, Mt, Lk), és ezek is magukon viselik az áthagyományozás minden bonyodalmát, kuszaságát és túlzását. Mindenesetre az értelmezésbe be kell vonnunk a János-evangélium szövegét is (Jn 2,13-17).
2) Csak a rendkívül problematikus János-szöveg tud korbácsról, és esetleg az emberek ellen is alkalmazott erőszakról.
3) Csak János mondja, hogy Jézus „kidobott mindenkit a templomból”, a szinoptikusok szerint „elkezdte kidobni/kidobta azokat, akik a templomban adtak-vettek”.
4) Sem a kereskedők, sem a főpapság szolgálatában álló templomrendőrség, sem a római helyőrség, sem a tömeg nem avatkozott közbe, pedig mindegyiknek meg lehetett volna rá a maga oka.
5) A templom (erőszakos) „megtisztítását” nem hozták fel vádként Jézus „perében”, holott a templom „lerombolásának” vádját igen (Mk 14,58; 15,29; vö. Jn 2,19; Jn 4,21.23).
6) A szellemi és hatalmi elit számon kérte Jézustól, amit a templom „megtisztítása” során mondott és tett (Mk 11,28; Jn 2,18).
7) Az összes kereskedőket és állatokat, sőt a vásárlókat is („akik... vásároltak a templomban”) kiűzni a templomból gyakorlatilag fizikai lehetetlenség lett volna.
8) Semmi fogódzópont sincs annak feltételezéséhez, hogy Jézus az üzleteléssel kapcsolatos csalásokat akarta volna elítélni. Különben sem hozott volna eredményt ezen a téren, ha csupán a templom(udvar)on kívülre szorította volna a kereskedést.
9) Mk 7,1-23 és Mt 5,23-24 fényében nem feltételezhetjük Jézusról, hogy a templom kultikus tisztasága iránti, a farizeusokénál is nagyobb buzgalma vezette volna fellépésében.
10) A kritikus „kidob” (ekballein) ige összes előfordulásait megvizsgálva állíthatjuk, hogy ez csak a legritkább esetben jelent erőszakos, vagy annak mondható magatartást (Mk 12,6; Lk 4,29; Jn 9,34), egyébként pedig sokjelentésű szó, főképpen a „démonok kidobására/kiűzésére” vonatkozik (rengeteg helyen), de van olyan értelme is, hogy „elővesz” (Mt 12,35; 13,52; Lk 10,35), „állatokat kienged” (Jn 10,4), „elküld, kiküld” (Mk 1,43; Mt 9,25), sőt kétszer teljesen pozitív értelemben Isten (Lk 10,2), ill. Isten Lelke az alanya (Mk 1,12; vö. Mt 12,28; Lk 11,20); van aztán még egy, gyakran előforduló és az itteni szövegösszefüggésbe pontosan beleillő (valamint a Mk 11,16-beli „nem engedélyezéssel” összhangban lévő!) jelentése: „elvet, elutasít, kiutasít” (Mk 9,47; Lk 6,22.42; 13,28; Jn 6,37; 12,31). A Mk 11,15 vonatkozó részének helyes fordítása tehát: „...elkezdte kiutasítani azokat, akik eladtak és akik vásároltak a templomban”.
11) Nyelvtanilag nem igazolható, hogy János szövegében a kötelekből font korbács használata az emberekre és az állatokra is vonatkozik, ellenkezőleg: meggyőzően alátámasztható, hogy „a juhokat is, meg az ökröket is” (te... kai...) az előző félmondatban található „mindenkit/mindeneket” (pantasz) értelmezése, kifejtése, tehát a korbácsos „kidobás” csak az állatokra vonatkozik.
12) A korbács valóban helyénvaló lehet állatok tényleges vagy jelképes hajtásának (nem feltétlenül kihajtásának) eszközeként.
13) Jézusról feltételezhetjük, hogy nemcsak maga nem alkalmazott erőszakot, hanem olyasmit sem tett, ami másokat erre ösztönözhetett volna; még a „legerőszakosabb” leírást adó János is azt mondja: „A galambárusokhoz pedig így szólt : Vigyétek el ezeket innét”; ezért Márk közlését arról, hogy „feldöntötte a pénzváltók asztalait meg a galambárusok székeit”, nem tekinthetjük hitelesnek.
A fentiek alapján olyan történést kell feltételeznünk, amely tettekben is megnyilvánuló látványos rendzavarás volt, de semmiféle nagyobb csődületet, tömegjelenetet nem váltott ki, és nem jelentette fizikai erőszak alkalmazását emberekkel szemben, sőt valószínűleg állatokkal szemben sem. Konkrétan a következőképpen gondolhatjuk el: Jézus felszólította a templomban, nevezetesen a templomudvaron árusító és vásárló embereket, hogy hagyják abba ezt a tevékenységet, és vigyék el onnét állataikat; ehhez fűzte hozzá tanítását („Ne tegyétek Atyám házát üzletközponttá”: Jn 2,16b), és jelképesen, vagy szavainak tényleges nyomatékosításául (az állatok vezetésére szolgáló kötelekből font) korbáccsal az állatok felé sújtott, vagy éppen csak megcsattogtatta azt. Ezt megelőzte, kísérte vagy követte másik, az „eszközvitelre” vonatkozó tiltása és ahhoz kapcsolódó tanítása (Mk 11,16-17).
Vagyis rövid időn belül (a szamáron lovaglás és a fügefával folytatott „beszélgetés” után: Mk 11,2-10.12-14) harmadszor van dolgunk jelképes prófétai cselekedettel (vö. Jer 19,1.10-13), a templomi üzemmel szembeni demonstrációval, amelyet nyugodtan nevezhetünk forradalmi, de erőszakmentes tettnek (ahogyan az volt a szombatra vonatkozó törvények többszöri áthágása is a zsinagógai rendszerrel szemben), s amely tiltakozás volt az áldozatbemutatásból bőséges hasznot húzó templomi arisztokrácia és főpapság uralma, és közvetve a megszálló római uralom ellen is, hiszen a főpapot csak Róma „előzetes hozzájárulásával” lehetett megválasztani (egyúttal örök példát adott követőinek, hogyan kell ellenállást tanúsítaniuk az erőszakos, elnyomó rendszerekkel szemben).
A fenti 8. és 9. pontra utalva hozzátehetjük még: Ha Jézus csak morálisan vagy kultikusan megreformálni/megtisztítani akarta volna a templomi áldozatbemutatást, ehhez joga lett volna, mint minden törvényhű rabbinak, a vallási hatóság azonban olyan rettenetesnek értékelte eljárását, hogy felhatalmazásának bizonyítékát követelte (Mk 11,28). 
Egyetlen értelmes magyarázat marad: Jézus nem megtisztítani, hanem megszüntetni akarta az áldozati állatokkal folytatott kereskedést (és a részben ennek szolgálatában álló pénzváltást). Csakhogy áldozati állatok nélkül nincs kultikus áldozat, így hát ez azt jelenti, hogy magukat a kultikus áldozatokat akarta megszüntetni, mert azok egyfajta cserekereskedelmet jelentenek az ember és Isten között (áldozatbemutatásért jó termés, jó egészség, anyagi gyarapodás – vagy éppen sikeres felvételi, karrier, jó házasság stb., stb. cserébe), Isten országában, vagyis a szeretet világában viszont nincs helye ilyesminek, csak a kérésnek, ahogyan egyetlen valamirevaló családban sem üzleti alapon és módon nyújtják egymásnak a szolgálatokat. (Nyelvi telitalálat tehát Jézus szóválasztása a templomot illetően: „üzletközpont”. – Az Istennel folytatott cserekereskedelmet megtestesítő kultikus áldozatoktól természetesen meg kell különböztetni az ember szeretetből fakadó és semmit sem követelő önátadását, amit a vallási nyelvezet gyakran szintén „áldozatnak” nevez).
Ezen értelmezés mellett szól nemcsak Jézus több más megnyilatkozása (Mk 13,2; 14,58; Jn 2,19; 4,21.23; Mt 5,23-24), hanem a jeruzsálemi ősgyülekezetnek az a gyakorlata is, hogy – legalábbis a fennmaradt hagyományok szerint – csak az ima-istentiszteleteken vettek részt a jeruzsálemi templomban, a kultikus áldozatok bemutatásában nem.

Vásároljunk kardot?
A Lk 22,35-38-ban foglalt, csak Lukács evangéliumában található párbeszéd hagyományos fordítása és értelmezése felszólító módban fogja fel, és „komolyan veszi” a 36. verset: „…akinek nincs kardja, vásároljon!” (A makhaira jelentései: nagy kés, áldozati kés, böllérkés; rövid szablya, kis kard, tőr. Mivel a zsidóknak a római uralom idején nem volt szabad kardot viselniük, talán jobb lenne itt és feltehetően Mt 26,52-ben is kard helyett tőrről beszélni.) Ez vezetett a középkorban „a két kard elméletéhez” – amelynek értelmében az egyik változat szerint mindkét kard a pápát mint Krisztus helytartóját illeti meg, s ő kölcsönzi a világi hatalmat a császárnak, a másik változat szerint az egyik kard az egyházat illeti meg, a másik az államot, s így az egyházi és az állami hatalom egyenrangú –, vagyis Jézusnak ezekkel a szavaival igazolták az erőszakot és a „szent háborúk” gyakorlatát.
A mai magyarázók többsége már tisztában van ennek a „logikának” a képtelenségével, és – bár változatlanul felszólító módban, de – jelképesen fogják fel Jézus szavait, mégpedig vagy annak a veszélynek a jelképeként, amely az utolsó jeruzsálemi napokban fenyegette Jézust és tanítványait, vagy annak az üldöztetésnek a jelképeként, amely később várt Jézus követőire (vö. Mt 10,34).
Ha igazuk lenne azoknak, akik az erőszak igazolását látják a 36. versben, és azt mondják: a végén, amikor veszélyessé vált a helyzet, a korábban erőszakmentes Jézus is belátta, hogy „végső soron szükség van az erőszakra”, akkor ez azt jelentené, hogy Jézus, szembekerülve addigi felfogásával és gyakorlatával, megtagadta korábbi önmagát, azaz leszámolt az ellenségszeretetről (Mt 5,43-45; Lk 6,32-35), a megbocsátásról (Mt 6,12 // Lk 11,4; Mk 11,25-26) és az erőszakmentességről (Mt 5,38-42; Mk 11,16; Lk 9,55; Mt 26,52 // Lk 22,51) szóló tanításával.
Az említett jelképes értelmezések már összhangban vannak Jézus szellemiségével, de az első esetben érthetetlen, hogy Jézus miért egy ilyen könnyen félreérthető, és egész korábbi tanításának ellentmondani látszó felszólítással hívta fel tanítványai figyelmét a helyzet veszélyességére. És milyen céllal, ha egyébként meg akart volna maradni az erőszakmentesség mellett? A második jelképes magyarázatnak pedig semmi köze nincs a konkrét helyzethez.
Nyilvánvalónak látszik tehát, hogy mindhárom fenti magyarázat (az erőszak igazolása, illetve a két jelképes értelmezés) tévút. A történetnek és a szövegnek azonban lehetséges olyan értelmezése is, amely konkrétan kapcsolódik a helyzethez, és Jézus korábbi tanításával és gyakorlatával is teljes összhangban áll – ehhez azonban tudatosítanunk kell, hogy a korai kéziratokban még nem használtak központozást, az élő beszédben viszont sokszor csak a szórend és a hangsúly különbözteti meg a felszólítást és a kérdést. Az ittenin kívül is több olyan mondást hagyományoztak ránk, amely csak akkor egyeztethető össze Jézus szellemiségével és tanításának egészével, ha kérdésként fogjuk fel, mégpedig nyilvánvaló választ magában foglaló „költői kérdésként” (ld. az utolsó bekezdést).
Mindezeket szem előtt tartva az alábbiakról lehetett szó: Elmúltak már a szép galileai napok, amikor az emberek mindenütt barátságosan fogadták Jézust és tanítványait. Az ellenséges Jeruzsálemben veszélyes a helyzet, a levegőben lóg Jézus letartóztatása (vö. Jn 11,57). Ebben a légkörben (talán valóban az utolsó vacsora titkos összejövetelén, talán már korábban) elfogyhatott a tanítványok Istenbe vetett bizalma, és elkezdhettek így gondolkodni: „Most már nekünk kell gondoskodnunk magunkról! Most mindegyikünknek pénzre lesz szüksége, meg útravalóra, és mindenekelőtt fegyverre, hogy megvédhessük magunkat. Egy kardra nagyobb szükség lesz, mint egy köpenyre!”
Jézus meghallhatta ezt, vagy tudomást szerezhetett erről (vö. Mk 8,16; 9,33-34), ezért megkérdezi tőlük: „Amikor erszény és tarisznya nélkül küldtelek szét titeket, szenvedtetek-e hiányt valamiben?” (vö. Lk 9,1-6). Gyanútlanul rávágják: „Semmiben.” Mire záporoznak az ironikus kérdések: „Úgy? Tehát most már nem érvényes, amit korábban tanultatok és megtapasztaltatok? Most vigye magával a pénzét, akinek van, s ugyanígy a tarisznyáját? És akinek nincs kardja, az adja el még a köpenyét is, hogy vásárolhasson?” (Azaz: kérdéseivel Jézus valójában tanítványai véleményét idézi!)
Az egyik, tökéletesen süket és vak tanítvány erre rávágja (akár elhangzottak a 37. versben foglaltak, akár nem): „Uram, nézd, van itt két kard!” Mire Jézus csak annyit mond: „Elég!” Bár az ironikus kérdések után lehetne ezt is ironikusan értelmezni: „Bőven elég. Még sok is – hiszen egyre sincs szükségünk!”, de valószínűbb, hogy egyszerűen csak azt jelenti: „Elég ebből az ostoba beszédből” (vö. 5Móz 3,26 vége)!
(Ld. még Mk 11,14 és Lk 22,27-30 fordítását és értelmét ebben a felfogásban [a kettős kérdőjelek Jézus „gyilkos iróniájára” akarnak utalni.]: Így felelt neki: „[Hát] az örökkévalóságon át soha többé ne egyék rólad gyümölcsöt senki?” – Jézus így szólt: „Végtére is ki a nagyobb? Aki az asztalnál ül, vagy aki felszolgál? Hát nem az, aki az asztalnál ül? Én azonban olyan vagyok közöttetek, mint aki felszolgál. Ti viszont? Ti mindvégig kitartottatok velem próbatételeimben?? És én királyi uralmat hagyok rátok?? Ahogyan Atyám hagyott rám?? Hogy asztalomnál egyetek és igyatok »az én országomban«?? És majd trónon ülve ítélitek Izrael tizenkét törzsét??”)

(2018. augusztus vége)