Anton Mayer

A CENZÚRÁZOTT JÉZUS

Az Újszövetség szociológiája

(Walter-Verlag, 1983)

(Kivonatos fordítás)

Anton Mayer 1909-ben született Szudéta-földön, német-, cseh-, földrajz- és történelem szakos tanár. Hite miatt a Gestapo 1940-ben „tartós nyugállományba” helyezte. Később pedagógiát, pszichológiát és szociológiát tanult Erlangenben, majd Karl Jaspers nevelésfilozófiájából doktorált, aztán a pedagógia docense lett Münsterben és Eßlingenben, később a szociológia professzora Reutlingenben.

TARTALOM

1. Az Újszövetség proletár eredete
1.1. Jézus alulról jön
1.1.1. Egy proletárcsalád fia
1.1.2. Nyelvezetének társadalmi struktúrája
1.1.2.1. A logionok mondatszerkezete
1.1.2.2. Jézus szóállománya
1.1.2.3. A logionok stílusa

2. A proletártalanítás lépcsőfokai
2.1. Krisztus fölülről jön
2.1.1. A Krisztus-hit társadalmi eredete
2.1.2. A krisztológiai nyelv társadalmi struktúrája
2.1.3. A krisztológia politikai funkciója
2.1.4. Ideiglenes zárszó
2.2. Pál belekeveredik az ügybe
2.2.1. Vallási függőség
2.2.2. Társadalmi szolgalelkűség
2.2.3. Politikai alkalmazkodás
2.3. Lukács előkészíti a konstantini fordulatot
2.3.1. A felső rétegek vallásossága
2.3.2. A felső rétegek társadalmi magatartása
2.3.3. A felső rétegek irodalma
2.3.3.1. A felső rétegekre jellemző szóhasználat
2.3.3.2. A felső rétegekre jellemző mondatszerkesztés
2.3.3.3. A felső rétegekre jellemző stílus
2.3.4. Ideiglenes zárszó

3. A proletártalanítás következményei
3.1. A feldolgozatlan kanonizálás
3.1.1. A kanonizáció történelmi homálya
3.1.2. Visszaélés a sugalmazással
3.1.3. A kánon politikai funkciója
3.1.4. Ideiglenes zárszó
3.2. A felső rétegekre jellemző irodalompolitika
3.2.1. A konformista irodalom felvétele
3.2.2. Az újító irodalom elhárítása
3.2.2.1. A Jakab-levél közelsége Jézushoz
3.2.2.2. A legvitatottabb pont
3.2.2.3. Luther ellenállása
3.2.3. A lázadó irodalom elnyomása
3.2.3.1. A teológiai elutasítás kérdésessége
3.2.3.2. A Jelenések könyvének szociológiai bázisa
3.2.3.3. Az egyházi elutasítás politikája
3.2.4. Ideiglenes zárszó

4. Az eredmény
4.1. Szexizmus
4.1.1. A kezdetek Pálnál
4.1.2. A szexizmus egyházi következményei
4.1.3. Jézus másképp gondolkodott
4.2. Antiszemitizmus
4.2.1. A kezdetek Pálnál
4.2.2. Az antiszemitizmus feltartóztathatatlan fellendülése
4.2.3. A zsidókat, mint Jézust, eltenni láb alól
4.2.4. Ideiglenes zárszó
4.3. Kapitalizmus
4.3.1. A kezdetek Pálnál
4.3.2. A farkastörvény az evangéliumokban
4.3.3. Ellentmondásban Jézussal
4.3.4. Ideiglenes zárszó

* * * * * * *

1. Az Újszövetség proletár eredete

1.1. Jézus alulról jön

1.1.1. Egy proletárcsalád fia

Három tényező utal arra, hogy Jézus egy proletárcsalád fia volt (proletár = „megalázott, szolgaságba döntött, elhagyott és megvetett lény”; másodosztályú ember): a/ nyomorban született (istálló – akasztófa); ezt jászol-idillé költötték át (Lk: pásztorok, angyalok; Mt: távoli asztrológusok; később a nép: ökrök, szamár – Iz); b/ szüleinek alacsony társadalmi státusa: a legalacsonyabb egyházi adóosztályt képviselik (Lk 2,24) – nem volt földjük, csak házuk, szerszámaik és sok gyerekük (Mk 6,3); ezt megpróbálják elfojtani: Lk hivatalos úttal mentegeti a nyomorban szülést (a népszámlálás történetileg nem igazolható); az apa távoli királyi eredete; az anya papi rokonsága; mennyei szűz-anyaság; Magnificat: feltörekvő anyák ősdala; a gyermek Jézus: arisztokrata neveltetésű („bölcsesség és kedvesség”; 2,52) egyke, ráadásul csodagyerek (2,47); Lk egy szóval sem említi a munka világát; c/ az alacsony néprétegekre jellemző beszédmódja (ld. 1.1.2.).

1.1.2. Nyelvezetének társadalmi struktúrája

1.1.2.1. A logionok mondatszerkezete

A munkásosztályéra jellemző: rövid, nyelvtanilag egyszerű mondatok; egyszerű és mindig azonos kötőszavak (így, akkor, és); rövid parancsok és kérdések.
Legtöbb mondata csak alanyból, állítmányból és tárgyból áll. Az alany csak egyszer név (Salamon); primitív állítmányok („van”-mondatok: az út (van) széles, a kapu (van) szűk, a régi bor (van) jobb); a tárgyi határozók monoton (mint egy proli munkanapja) tömege (az ember szed fügét, ráteszi a kezét, odatartja az arcát, kincset gyűjt), csak ritka a részeshatározó (bocsáss meg testvérednek, mondjátok a hegynek), kerüli az előkelő birtokos határozót (méltó a bérére). Differenciálatlan igék monotóniája (ezt a vámosok csinálják, a fa gyümölcsöt csinál, csináljatok magatoknak barátokat, ha ünnepet csinálsz); a tárgy elhagyása (aki kér, kap; aki keres, talál; bocsássatok meg és megbocsáttatik) a szabadság atmoszféráját teremti.
Felülmúlhatatlan rövidségű mondatok (egyszerűek 5, összetettek 10 szó körül); 3-5 szavas intelmek (nézzétek a madarakat, tanuljatok a liliomoktól), imperatívuszok (menj vele!, bocsáss meg neki!, utánam!, el tőlem!); kérdések (mit együnk?, mibe öltözzünk?, vezethet-e vak világtalant?); mindez az alsó néprétegekre jellemző.
Egyszerű és azonos kötőszavak: így, akkor, és; vagy-vagy (de nem használja a nemcsak – hanem – is-t); bárki – bármi – bármikor (bárki kér, adj; bármi jut kívülről az emberbe; bármikor egészséges a szemed).

1.1.2.2. Jézus szóállománya

A szóválasztás a mondatszerkesztésnél is jobban árulkodik a rétegsajátos jellegről, mert tudatosabb. – Jézus szóterjedelme egy proletár szóterjedelmének szűk határai között marad: kb. 450 szó (az ÚSZ 1/10-e); nem gazdag, még kevésbé választékos szóállomány: az alsó rétegek hétköznapi nyelve. Hiányzik a felső rétegek mentalitásának kifejezésvilága (közösség, kötelesség, felelősség), más kifejezéseket leértékel (siker, nyereség); nincsenek meg a felső réteg vallásosságának szavai (gondviselés, kegyelem; az „áldozat” csak egyszer), az egyházi-intézményi szavak (prédikáció, egyház, pap; a liturgiából csak a „szombat”).
A munkásosztály nyelvére jellemző a melléknevek és határozószók merev és korlátozott alkalmazása: 70 melléknév (jó–rossz, nagy–kicsi, öreg–fiatal, gazdag–szegény – „fekete-fehér” látás), 20 határozószó (úgy, olyan; ahol–ott, ma–holnap, jól–rosszul); jellemző továbbá az igék megválasztása (csak az erőszak-alkalmazásra 12), a reális-konkrét struktúraalkotó szavak (a házban, a szemben, a világosságban) és bizonyos jelölőszavak (budi).

1.1.2.3. A logionok stílusa

Mondatfűzése (parataxisz) tükrözi társadalmi egzisztenciáját. Mint proletárnak sem ideje, sem ereje, hogy mondatait szépen rendezze (mint a felső rétegek), csak fáradtan egymás mellé rakja őket, szakadozottan, töredezetten (összekapcsolás, fölé- és alárendelések nélkül), a dolgokat autonóm és elszigetelt módon mutatva be. (A kora keresztény felső réteg igyekezett ezt megszüntetni, rendszerezett kontextusba ágyazva őket: a tiszta logion-gyűjtemények eltűntek, az evangéliumok megmaradtak).
Ugyanígy: a konkrét kifejezéseket használja, az elvontakat kerüli (teve, róka, sas – állatok; kenyér, bor – élelmiszer; kapor, kömény – fűszerek; egyszer mondja: növények, de rögtön hozzáteszi: liliomok). – Az „elvont” kifejezések „elvonják” a valóságot társadalmi bázisától, és – mint a fölé- és alárendelések is – rendszerbe állítják a dolgokat; a konkrét kifejezések nevükön nevezik, és autonóm és elszigetelt módon mutatják be. Az elvont gondolkodást az uralkodó rétegek maguknak tartják fenn, a konkrét dolgokat (így a munkát is) az uralt rétegekre tolják.
Továbbá: az éles szembeállítások a társadalmi ellentétek tapasztalatának felelnek meg (elsőkből utolsók lesznek; aki meg akarja menteni életét...; a rókának odúja van...). – A proletárok szélsőséges tapasztalatait tükrözik a szélsőséges képek (gerenda a szemben, átmenni a tű fokán). – Proletárjellemző: ugyanabban a beszédaktusban egy szó ismételgetése (olykor négyszer is: Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek, mert amint ítéltek, úgy fogtok megítéltetni! – Lk már kicseréli az utolsó kettőt!).
Személyes stíluseleme a „nem” (hetvenszer!); mint proletár a nemet mondók közé tartozik (Nem lehet elrejteni a hegyen épült várost; Ne adjátok a szentet a kutyáknak; Nem megy be Isten Országába, aki nem úgy fogadja mint gyermek).

2. A proletártalanítás lépcsőfokai

2.1. Krisztus fölülről jön

Ha a Krisztusba vetett hit vallási eredetű is (a vallástörténetben gyakori egy történelmi személy mitikussá válása), a krisztológia a felső réteg termékének tűnik. Ki másnak állt volna érdekében, mint a gazdagoknak és hatalmasoknak, hogy a szegény és hatalom nélküli Jézusból gazdag és hatalmas Krisztust csináljanak?

2.1.1. A Krisztus-hit társadalmi eredete

A vallási címek is társadalmi jelenségek (és itt valódi címkórságról beszélhetünk). ─ Szociálpszichológiai magyarázat: így reagáltak Jézus barátai arra a sokkra, amelyet Jézus kivégzése és a saját passzivitásuk váltott ki; bűntudatból magasztalták fel őt, csak nem egyforma magasságba (kivétel a legalsó, a galileai réteg). ─ Továbbá: a címek bonyolultsága tükrözi a kora keresztény vallásosság társadalmi konkurenciaharcát, legfőképp a Jézus, az Emberfia ─ Krisztus, az Úr szembeállítás; az előbbit elfojtották, hogy helyet csináljanak az utóbbinak; forrása a keresztény istentisztelet; csakhogy: a hivatalos istentiszteletet mindenkor az urak határozzák meg. Az is erre utal, hogy a megvetett arám (barnasa) helyett az előkelő görög (küriosz) cím győzött; meg az is, hogy a Küriosz-cím attól a két irattól a legidegenebb, amely a legtisztábban őrzi a Jézus-mozgalom alsó rétegekre jellemző jegyeit (Mk, Jel); az ellenkező véglet a művelt Pál.
Ugyanebbe az irányba mutat másik két cím, a krisztológiai folyamat végkicsengései: a Felügyelő és a Főpásztor (episzkoposz, arkhipoimén: 1 Pt 2,15; 5,4). Az előbbi az antikok kedvelt képe Istenre; az utóbbi Jézus számára csak nevetséges figura lehetett.
Érdemes megfontolni e címkórság társadalmi-vallási következményeit. Krisztust mint Vezért (arkhégosz, Führer, Csel 5,31) bemutatni a tárgyilagosság hiányához vezet (mint minden személyi kultusz), amely a Zsid-ben éri el csúcspontját (pap: 5,6; főpap: 2,17 stb.; nemes főpap: 4,14), s mint minden Führer-kultusz, a Krisztus-kultusz is őszintétlenséget eredményez: egyre inkább elhallgatják Jézus hiányosságait (korlátozott tudását Istenről, Mk 13,32, és korlátozott gyógyító erejét, Mk 6,5), és elmossák azokat a világos határokat, amelyeket önmaga és Isten közé húzott (Mk 10,18 ─ Mt 19,17; Mk 13,32 ─ Mt 24,36 kihagyja: „a Fiú sem”). (Ugyanígy elhallgatják ─ egyre inkább ─ Jézus követőinek hiányosságait, ApCsel.)
Mindezzel szemben áll az a tény, hogy Jézus számára fontosabb volt az ügy, azaz Isten Országa, mint saját maga. A váltóállításra világosan mutat rá Marx; a krisztológiában konkretizálódik ama felismerése, hogy „a vallásban Istent háttérbe szorítja a Közvetítő (meszitész)”, aki az ÚSZ-ben csak krisztológusoknál található meg; Pál még habozik (Gal 3,20), Timóteusnak már nincs gátlása (1 Tim 2,5). Viszont Marx szerint „a közvetítő” a kapitalista társadalom tipikus terméke...

2.1.2. A krisztológiai nyelv társadalmi struktúrája

Az eredeti Krisztus-tapasztalat tisztasága mellett szól, hogy híradásaiban nem ismerhetők fel társadalmi érdekek. A feltámadásba vetett hit – egy forradalomhoz hasonlóan – elsöpört minden társadalmi különbséget, de csak az első időszakban. Tanúi ennek azok a rövid, transztársadalmi dalok, amelyek a későbbi krisztológiai szövegekben elszórtan találhatók: Ef 5,14 (Kelj föl, te alvó...), 1 Tim 3,16 (Megnyilatkozott testben...), 2 Tim 2,11 (Ha Krisztussal meghaltunk...).
Ahol azonban a Krisztus-himnuszok szóáradatba csapnak át, ott társadalmi hátterükre kell gondolni. A három krisztológiai „mondatszörnyet” (Ef 1,3-14: 202 szó, 2 Tessz 1,3-10: 159 szó, Kol 1,9-20: 217 szó) azonban nem lehet egyszerűen a „gyülekezetnek” tulajdonítani, „magasabb” keletkezési helyük van; a felső rétegek mintáját követik konjunkcionális, participiumos és infinitívuszos, jól differenciált szerkezeteikkel (pl. Ef 1: egy rövid főmondathoz 20 mellékmondat kapcsolódik!). Továbbá: a főnevek túlsúlyban vannak az igékkel, az elvont kifejezések a konkrétakkal szemben (80-20%). ─ Melyik Jézust túlélő és Krisztusban reménykedő pásztornak, halásznak vagy napszámosnak lett volna ideje és ereje ilyesmire?
Azután: A logionok egyszerű szavaival szemben a jogi és üzleti életből vett szakkifejezések hemzsegnek: tulajdon-örökség, adóslevél-kezesség, vételár-kifizetés, váltságdíj-lerovás, közvetítés-kezelés, végrendelet-határidő, hivatal-előírás. ─ Akárcsak az egész életben, a felső réteg a krisztológiában is a lényegre utaló fogalmakkal távolodik el a valóságtól. Pl. Fil 2,6: alak (homoióma), külső megjelenés (szkhéma), forma (morphé). E kifejezések homálya e himnusz legvitatottabb kifejezésében válik a legsűrűbbé (2,6): zsákmány (harpagmosz). Hogy honnan fúj a szél, megmutatja az az információ, hogy ez a szó idegen az ÓSZ-től, amelyre Pál hivatkozik a krisztológiájában, de megtalálható a korabeli felső réteg kedvenc szerzőjénél, Plutarchosznál, és szinte csak nála. – Érdemes azt is megfontolni, hogyan változtatják át Jézust „függönnyé” (Zsid 10,20), „válaszfallá” (Ef 2,14), vagy szögeznek Jézus helyett egy „adóslevelet” a keresztre (Kol 2,14). Egy függöny vagy egy válaszfal nem tud elvérezni, egy papírfecni sem kiáltani – de ezzel finom módon elárulták Jézust.
A növekvő elvontság mindig a felső rétegek érdekeinek előretörését jellemzi. Az elvont és differenciáló fogalmiság (pl. a Kalkhedoni Hitvallásé is, 451) kioldja Jézust szükségben és szegénységben leélt életéből, és a felső rétegek nyelvi játékainak tárgyává teszi; szó sincs már elkötelezettségről, az Isten Országáról, az Emberfiáról; minden csupa statika, metafizika, transzcendencia.

2.1.3. A krisztológia politikai funkciója

A krisztológia tisztátalanságának hatása sehol sem mutatkozott meg erősebben, mint a politikában. Világosan jelentkezik ez a kora keresztény és a római valláspolitika figyelemre méltó hasonlóságában (ami magában rejti, hogy a keresztényeknek a római állammal szembeni, sokat magasztalt ellenállása csak kis ellenállócsoportokra vonatkoztatandó): a római arisztokrata, Cicero kulcsszavai csak a politikailag tudatos akadémikusok, Pál és Lukács szövegeiben találhatók meg (a Zsid és a Júd kivételével), ami ugyanarra a politikai gondolkodásra utal. Ezek a szavak (pl. erény, tisztesség, rend, egyetértés) mind a konzervatív tünetcsoporthoz tartoznak, és nem engedik megbolygatni a felső réteg vezető szerepét (auctoritas), konkrétan a rabszolgatartó rendszert, amelyet Pál ráadásul még szakralizál is. – Még világosabb a párhuzam az ÚSZ-hez korban közelebb álló Vergiliusszal; ahogyan ő a társadalmi változások (commutatio rerum) keletről behatoló reményét mitologikusan hárítja el (4. ekloga), úgy jut nyugvópontra a krisztológiai himnuszokban a Jézus-mozgalom nyugtalansága.
Minél inkább azonosulnak a korai keresztények koruk politikai rendszerével, annál inkább esnek vissza olyan istenképekbe, amelyeket Jézus túlszárnyalt: az egész ÚSZ-ben egyetlen utalás sincs arra, hogy Jézus engesztelő áldozatként értelmezte volna önmagát; ők viszont egy szadista Istent állítottak hitük középpontjába; olyan Istent, aki haragjában csak Fiának mazochizmusa révén volt hajlandó kiengesztelődni. Ettől kezdve az áldozat gondolata uralja a krisztológiát.
Jellemző még Jézus „feloldódása” Krisztusban. A „Jézus” és a „Krisztus” név használatának számarányai: Mt: 150-17; Mk: 81-7; Lk: 89-12; Jn: 237-19 (az evangéliumok összesen: 557-55); Pál: 213-379 (az utóbbi adat az összes ÚSZ-i előfordulások 70%-át jelenti). Mi más ez, mint a proletár Jézus „feloldása” a felső rétegek Úristenében (küriosz)? – Bár ezellen már az ÚSZ-ben is akadt tiltakozás (Jakab), azt hamar elfojtották, és Jézus feledésbe merülése, a krisztológia egyeduralma sok vér kiömléséhez vezető fanatizmus forrása lett (homo-i-ousion); enélkül később sem lehetett volna háborús teológiákat fölépíteni és a béke teológiáját elfelejteni.
Hogy Isten „megjelent”-e Jézusban, ez a hit tárgya marad; tudományosan nem dönthető el. Jézustól magától idegen ez a felső rétegekre jellemző szó. Bár úgy látta, hogy Isten „működik” őbenne, de e tekintetben igen tartózkodó volt (még csak Isten kezéről sem beszélt, csupán az ujjáról: Lk 11,20). Egy biztos: ha Isten megjelent Jézusban, akkor „megalázott, szolgaságba döntött, elhagyott és megvetett lényként” (azaz proletárként); akkor az Ő testén is ott vannak az ostorozás nyomai, az Ő fején is a töviskorona és arcán a köpések; akkor Isten is – lélegzetállító! – proletárként halt meg. – A lélegzet elállásának társadalmi, és nem vallási okai vannak; mert nem áll el, amikor Pál Istenről mint rabszolgatartóról (Fil 2,7: ...rabszolgai alakot fölvéve) vagy Guardini Jézus nemességéről beszél; ilyenkor nem állhat el, mivel ez az istenkép egybecseng az uralkodók érdekeivel. Ha azonban a proletariátus tapasztalatainak Istenére gondolunk, akkor az feltépi azt a szakadékot, amely Jézus Istenét az Úr-Istentől elválasztja.

2.1.4. Ideiglenes zárszó

Ha helytálló az, hogy az alapvető, s azóta krisztológiainak nevezett hitvallásformulák (Jézus halála után) három éven belül készen voltak (Schillebeeckx), akkor ez egyúttal megerősíti feltételezésünket a krisztológia felső rétegbeli eredetéről; mert a gyors megfogalmazás a felső rétegek művészetei közé tartozik. Durva, proletár módon szólva ez azt jelenti, hogy a krisztológusok mint keselyűk köröztek a kereszten függő Jézus fölött, még mielőtt kihűlt volna, hogy proletárhalálát depolitizálják.
Az ÚSZ-ben nincs jele ennek a feltételezésnek: homályban hagyja azt a társadalmi helyet (teológiailag-elvontan: a Sitz im Leben-t), ahol Jézus Istene a keresztények Úristenévé változott. Ez a hely csak az ÚSZ utáni korban lép világosabban napfényre, a legvilágosabban pedig az első krisztológiai zsinaton (Nikaia). E homály megvilágítására az az út kínálkozik, amelyre Marx tanított: feltárni a materiális bázist és ezzel a benne rejlő uralmi struktúrákat, amire sehol sincs nagyobb szükség, mint a hivatalos vallásosságban.
A császár által kinevezett püspökök 325-ben államköltségen utaznak Nikaiába. Az udvar tartja ki őket. Összegyűlnek a palota ünnepi termében, és a terem hosszanti oldalain ülve, hallgatagon várják urukat. Ő drágakővel kirakott bíborpalástban jelenik meg, és helyet foglal a homlokzati részen elhelyezett arany zsámolyon. Megkereszteletlen, de ő vezeti az ülést. Míg a „pogány” papok megtagadják a feloldozást a brutális kínzótól, a keresztény püspökök „Krisztus helytartójának” ismerik el. Mint ilyennek joga van arra, hogy javaslatot tegyen a krisztológiai formulákra. A püspökök pedig megszavazzák.
A tények tanúsítják a központi Krisztus-hitvallás átpolitizálását. Vessük csak össze a Nikaiai Hitvallás és a Római Hitvallás döntő pontjait!

    Róma (150 körül)                         Nikaia (325)

  Hiszek Istenben                     Hiszünk az egy Istenben
  a mindenható Atyában          a mindenható Atyában
  és Jézus Krisztusban             és az egy Úrban, Jézus Krisztusban
  ---------------------------          aki egylényegű az Atyával
  aki született                           ----------------------------
  ---------------------------          aki leszállt
  Máriától, a szűztől                emberré lett
  megfeszítették
       Pontius Pilátus alatt         szenvedett
  a Szentlélekben                     a Szentlélekben
  a Szent Egyházban                ----------------------------

Vaknak kell lenni ahhoz, hogy valaki ne vegye észre a császár keze nyomát (egy Isten és egy Úr; a brutális kínzó és többszörös gyilkos Pilátus kihagyása; egylényegű: hogy egy proletár ne zavarja az égi és földi egyeduralmat; az egyház kihagyása: ne zavarja az egyeduralmat).
A császár vallástalanságával tökéletesen arányban állt a püspökök erkölcstelensége. „Tekintetbe vették a császári kívánságokat, mivel abban reménykedtek, hogy a császári kegy révén még magasabbra hághatnak; sok püspök titkos vádiratokkal jelentette föl püspöktársait a császárnál; csak két püspök tagadta meg az aláírást, bérük a leváltás és a száműzetés volt; nem vallási viták döntötték el a zsinat kimenetelét, hanem a császár hatalmi parancsa” (J. Burckhardt: Die Zeit Constantins des Grossen, 250-270. o.; Szókratész egyháztörténete I,8).

2.2. Pál belekeveredik az ügybe

Egyes teológusok nem fáradnak bele, hogy Pált mint misszionáriust dicsőítsék, de alig jut eszükbe egy effajta misszió politikai jellege. Pál egy politikus egyoldalúságával követi célját, és minden, az övétől eltérő felfogást „határozottan visszautasít” (ellenfelei „kutyák”, „hamis testvérek”, akik „befurakodnak” az ő missziójába, hogy „kikémleljék” azt: Fil 3,2; 1 Kor 15,32; 2 Kor 11,26; Gal 2,4). Ez a politikai jelleg még világosabb a Fil 1,17-18-ban, ahol Pál, a misszionárius jóváhagyja a „tisztátalan szándékot” is, akárcsak a politikusok a „piszkos kezeket”. A misszió politikai koncepciója teszi lehetővé Pál számára, hogy elvben az ellenállást tanítsa (Róm 12,2), a gyakorlatban viszont ─ mint minden politikus ─ a körülményekhez alkalmazkodjék célja elérése érdekében, ti. hogy az egész világot „alávesse” a maga koncepciójának.
E koncepció megvalósításának három lépése: vallási függőségre (alávetettségre), társadalmi szolgalelkűségre (meghunyászkodásra) és politikai alkalmazkodásra (megalkuvásra) nevelés.

2.2.1. Vallási függőség

Ha az antropológusoknak igazuk van abban, hogy minden szó jelentése testi tapasztalatokból vezethető le, akkor az újszövetségi vallás változása Jézustól Pál irányában úgy jelentkezik mint fordulat az érzéki tapasztalásban, konkrétan: mint elfordulás a szemtől a fülhöz, és ezzel a szabadságtól az engedelmességhez. Ez a többi érzékszervre vonatkozóan is igaz: az evangéliumokban jelentős szerepet kap a szaglás (Jn 12,3; 11,39), az érintés (kézrátétel, lábmosás, könnyek Jézus lábán, Júdás csókja), az ízlelés (hízlalt borjú, sült hal, lépesméz). Mindez alapvetően megváltozik Pálnál. Csak két példa: a „misztérium” szó Jánosnál egyszer sem, Pálnál 20-szor fordul elő, a „rágni” ige Jánosnál 5-ször, Pálnál egyszer sem. ─ Az érzékek leértékelésének politikai funkcióját nem szabad figyelmen kívül hagyni: A felső réteg ─ amely mindig fenntartotta magának a „szellemi” életet ─ azzal, hogy normáit szellemileg alapozza meg, megőrzi azokat az új érzéki tapasztalatok hozta változásoktól és ezzel megszilárdítja azokat, mivel ért ahhoz, hogy össztársadalmilag érvényesítse a maga normáit, azaz az uralkodó társadalmi struktúrát.
A profán életben a szemet magasabbra értékelik, mint a fület (messzebb ér, gyorsabban érzékel, „adóként” is működik, hatalma túlnyúlik a halálon, vö. szemlezárás). Az ÚSZ-ben az evangélisták elismerik a szem rangját (az összes érzékszervek közül a leggyakrabban emlegetik és a legmagasabbra értékelik; csak egy szavuk van a hallásra, de fél tucat a látásra: oran, blepein, szkopein, theorein, theaszthai, optaneszthai). Jézus helyesen ítéli meg a szem természetes fölényét (a szemről tízszer beszél, a fülről egyszer ─ a logionokban ─, s a színeket pl. nem használja érzékfeletti értelemben, hanem ─ mint a gyermekek ─ dolgokhoz köti őket (vörös ég – Szentlélek, fekete haj – Ördög, fehér gabonatábla – tisztaság).
Természetesen az evangélisták is használják a „hallani” igét, de inkább profán, mint szakrális értelemben, s az engedelmesség értelmében csak kivételesen. Ugyanígy a páli iratok is ismerik a látást, viszont inkább szakrális, mint profán értelemben; az összes érzékek közül a legalacsonyabb helyet foglalja el náluk, és gyér szócsaládja van.
Pál maga a látás érzékének elfojtásával kezdi vallási fordulatát (s ha az ember komolyan veszi a pszichoanalitikusok tanítását, miszerint a pupillák a heréknek – ill. a petefészkeknek – felelnek meg, akkor a látás érzékével együtt nemi érzékét is feláldozta; erőszakos megvakulása a kasztrációval ér fel, és előkészíti eunuch-engedelmességét); ezt a veszteséget kiváltságnak érzékeli (társai „csak” a fényt látják, egyedül ő hallja a hangot), a hallás határoz további hitéről. – Ami a szóhasználatát illeti: a „látni” igét az ÚSZ átlagán alul, a „hallani” igét ezen az átlagon fölül használja, s közben feltűnő, hogy a „fül” szót alig alkalmazza: érzékszervként nincs jelentősége számára. Őt nem a hallás, hanem az „engedelmesség” érdekli; ez az a szó, amelyet az evangélisták nem ismernek; ugyanannyiszor említi az „engedelmeskedni” igét, amelyet az evangéliumok takarékosan, s csak a démonokra és a természeti erőkre vonatkozóan használnak.

                                                            Ev-ok     Pál   Teljes ÚSZ
hüpakouein          engedelmeskedni       5         11          21
hüpakoé               engedelmesség           0         11         15
hüpotaszeszthai   engedelmeskedni        3         23         38
hüpotagé              engedelmesség           0          4            4
                                              Összes       8         49         78

Profán elme számára felfoghatatlan, hogyan ünnepelhetik rangos teológusok Pált, az alávetettség rendszerező hirdetőjét a keresztény szabadság tanítójaként.
Nem lenne nehéz kultúrspecifikusan megvédeni Pál érzéki tapasztalását. A látás és a hallás tekintetében Pál népe tipikus fiának bizonyul; Kelet egyetlen népe sem fejlesztett ki olyan kifejezett érzéket a hallásra és az engedelmességre, mint a zsidó („Halljad, Izrael...”; „Szólj, Uram, mert hallja a te szolgád!”). Csakhogy ez az igazolás nem lenne teljesen helytálló Pálra nézve; mert Jézus is zsidó volt, és kultúrspecifikusan ugyanazon feltételek között élt, mint Pál. De ő e tekintetben is áttörte népének ideológiáját.

2.2.2. Társadalmi szolgalelkűség

Rangos politikusként Pál számára minden eszköz megfelelő hitének reklámozására. – A társadalmi hétköznapokban ezt a célt szolgálja számára az evangéliumoktól idegen „lelkiismeret”-fogalom. Érdemes ezt egyetlen példán, az áldozati hús fogyasztásán megvizsgálni (1 Kor 10,25): Pál átsuhan azon a tényen, hogy mindig és mindenütt csak a gazdagok tudtak húst vásárolni, a szegényeknek az olcsóbb gabonával (majd krumplival) kellett táplálkozniuk; az áldozati hús élvezete csak a gazdagoknak lehetett lelkiismereti kérdés, akiket Pál meg akart óvni a szegények sóvár tekintetétől: „...aki nem eszik húst, ne ítélje meg azt, aki eszik” (Róm 14,3); a pénzügyi gyöngeségből lelkiismereti gyöngeséget csinál.
Emelkedett órákban Pál felhasználja irodalmi ismereteit. Athénban Aratuszt idézi, Cezáreában Eurüpidész-idézettel hízeleg az előkelő társaságnak („Nehéz neked az ösztöke ellen rugdalóznod” ─ viszont politikai bölcsességgel kihagyja ezt a jeruzsálemi Főtanács előtt); leginkább a „tisztesség” polgári fogalmával közelíti meg a felső réteget Korintusban, Menandert idézve: „A rossz kapcsolatok megrontják a jó erkölcsöket” (Csel 17,28; 26,14 (kihagyás a 22,7-ben); 1 Kor 15,32).
Pál közelebbi rokona a komédiaíró Menandernek, mint azt a teológusok készek bevallani. Menander csúfolódva „locsogóknak” nevezi darabjaiban a rabszolgákat, Pál pedig megfosztja őket az ellenállás erejétől, amikor Isten által rabszolgáknak meghívottaknak nyilvánítja őket. Mindketten csak arra az esetre ígérnek elviselhető sorsot nekik, ha óvakodnak az engedetlenségtől, s ezzel mindketten az igazságtalan társadalmi rendszert szolgálják. Sőt Pál túltesz Menanderen, ahogy a gúny fölülmúlja a csúfolódást; mert a rabszolgák csak külső és belső tapasztalataik kigúnyolásaként foghatták föl, amikor Pál a „belső ember” ideológiájával igazolta állapotukat, mondván, a rabszolgaság „csak” a „külső” emberre vonatkozik, a „belsőt” nem érinti (2 Kor 4,16). A valóságban a rabszolga „tárgy” volt (res), gyakorlatilag „áru”; úgy árusították őket a piacon, mint az állatokat, s teljes jogfosztottsággal, életre-halálra ki voltak szolgáltatva uraiknak. Tekintettel ezekre a tényekre az ember csodálkozással olvassa az ÚSZ-ben, hogy a keresztény családokban is voltak rabszolgák, akiket „házi rabszolgáknak” is neveztek (Tit 2,9; 1 Pt 2,18; Ef 6,9), s úgy tűnik, a keresztény családfők aligha viselkedtek velük másképp, mint a rómaiak, különben nem kellett volna figyelmeztetni őket (Ef 6,9).
De hogy a páli iratok mennyire kedveztek a rabszolga-tulajdonosoknak, annak bárki utánaszámolhat a figyelmeztető szavakat illetően:

figyelmeztető            Kol            Ef         1 Tim     Tit          1 Pt          össz    %
szavak                       3,22–4,1    6,5-9     6,1-2      2,9-10    2,18-21

az urakhoz                18              28          0            0             0              46      16
a rabszolgákhoz       56              59          43          28           66            252     84

Azzal, hogy a páli krisztológia az urakat és rabszolgákat „Krisztusban szabadokká” (1 Kor 12,13), és még a rabszolgákkal erőszakosan bánó urakat is „Krisztusban testvérekké” (1 Tim 6,1) funkcionálja át, elfödi a reális különbségeket. Az urakká vagy rabszolgákká történő „meghívással” teljesen megakadályoz minden társadalmi változást.

2.2.3. Politikai alkalmazkodás

Még súlyosabban esne a latba, ha Pál az antik rabszolgatartó társadalommal együtt a római államideológiára is igent mondott volna. Ennek a feltételezésnek a rómaiakhoz írt nagy tanítólevél két mondata kapcsán eredünk nyomába (Róm 13,1bc.2a), Luther fordítása szerint:
1. Nincs felsőbbség, csak Istentől;
   ahol azonban felsőbbség van, azt Isten rendelte.
2. Aki tehát szembehelyezkedik a felsőbbséggel,
   az ellenszegül Isten rendjének.
A Biblia mondatainak megértéséhez az egyik legfontosabb segítség „Sitz im Leben”-jük (életbe ágyazottságuk) feltárása. Nos, Pál ezeket a mondatokat Rómába, az akkori világpolitika centrumába írta, tehát tudatában volt tanítása politikai súlyának. Ez a „Sitz im Leben” valószínűtlenné teszi, hogy általánosnak és hagyományosnak számító tanítását a zsidó teológiából vette; ez elméletileg valóban lehetséges lenne, mivel a zsidók nem választották szét az államot és a vallást, de levelének címzésével ő maga utal a római államideológiához történő alkalmazkodására. A rómaiak is az istenektől vezették le államukat, és hivatva érezték magukat arra, hogy alávessék nekik az egész világot, mint Pál a maga Istenének.
Növeli ezeknek a mondatoknak a politikai súlyát, hogy Pál a római állam válságának idején írta le őket (55 körül), amikor már napvilágra kerültek a római politikát illető kételyek, sőt Rómával szembeni világméretű ellenállássá sűrűsödtek. De Pál átfogó művében hiába keressük ennek a szembenállásnak a nyomait; ellenkezőleg: felülmúlhatatlan megalkuvással tanítja a keresztényeket: „Ha az államhatalomtól való félelem nélkül akarsz élni, akkor tedd a jót, hogy elnyerd a hatalom elismerését” (Róm 13,3b). Míg római értelmiségiek hevesen támadják az igazságtalan római rendszert, Pál és tanítványai becsukják szemüket a jogtalankodás előtt (konkrétan a politikai bohóc, testvér- és anyagyilkos Nero állama az, ahová Pál a levelét írja):

Égen-földön semmi sem tudja             Az államhatalom hordozóival
megakadályozni (a rómaiakat),           szemben mindenki teljesítse
hogy kifosszák a gyöngéket.               a köteles engedelmességet!
                          (Sallustius)                                            (Róm 13,1)

Ami az egyes embernek tilos,             Minden államhatalmat
azt az állam megparancsolja.              Isten rendelt.
                         (Seneca)                                  (Róm 13,1)

A szenátus határozatai alap-               Mindenekelőtt azokért végeztess
ján művelik a disznóságokat.              könyörgéseket, akik a hatalmat gyakorolják!
                          (Seneca)                                                     (1Tim 2,1)

Az uralkodás számukra egyenlő         Az államhatalom
a rablással, gyilkolással,                     Isten szolgálatában áll.
lopással.           (Tacitus)                                      (Róm 13,4)

Pál egyébként nem járt jól a római állam iránti lojalitásával: Róma lefejeztette (a sok jelentéktelen dologról beszámoló Lukács pedig elhallgatja ezt).

2.3. Lukács előkészíti a konstantini fordulatot

Az egyháztörténészek Nagy Konstantin idejére (3/4. szd. fordulója) teszik a korai kereszténység döntő fordulatát. De az ÚSZ-ben elég jel utal arra, hogy ez a fordulat már Lukáccsal megkezdődik (1/2. szd. fordulója). Bár ő még nem ismeri a felső réteg „beáramlását” a korai egyházba, de úgy tűnik, lehetővé tette, hogy ez a réteg „befészkelje magát” az ÚSZ-be.
Felső rétegen itt az összes társadalmi rendszereknek azon kisebbségét értjük, amelynek elsődleges érdeke kiváltságainak megtartása, ezt az érdekét azonban elkendőzi, ami lehetővé teszi számára, hogy háborítatlanul (vagy ahogy maguk e réteg tagjai érzik: „jó lelkiismerettel”) a vallást is a maga szolgálatába állítsa.
Orvosként-íróként maga Lukács is a magasabb réteghez tartozik, és mint egyháztörténetében (ApCsel) kiemeli, ápolja is kapcsolatait a magasabb körökkel. Ezért feltételezhető, hogy írásaiban a felső rétegek tendenciái megduplázódnak. Mint majd látjuk, végrehajtja a „történelmi kompromisszumot”, vagy kiélezetten fogalmazva a keresztény vallás jobbra tolódását. Személyes tisztességét nem kell kétségbe vonnunk, de az még nem a teljes realitás, mert abba a társadalmi struktúra is belejátszik (csak az a Szent Írásokban jobban rejtőzködik, mint a világiakban). Ezt a rejtett motivációt három lépcsőben szeretnénk föltárni.

2.3.1. A felső rétegek vallásossága

Lukács vallásosságára teológiájából lehet következtetni, teológiája azonban oly homályos, hogy a teológusoknak még nem sikerült egyértelmű eredményre jutniuk. – Történészként azonban – függetlenül személyes érdekeitől – ama felső réteg szolgálatába áll, amely mindig is saját uralmi területének tekintette a történelmet; e rétegnek van ideje és ereje, hogy elszakadjon az aktualitásoktól... Bármilyen kicsi is még Lukács rálátása történészként az eseményekre, arra elég, hogy Jézus reményét a fennálló viszonyok közeli megváltozását illetően („Isten Országának eljövetele”) illúzióként győzze le, és újból stabilizálja a vallásosságot.
A lukácsi jámborság a jól rendezett családi vallásosságon nyugszik, de polgárként nem elégszik meg ezzel, hanem „világvallásossággá” bővíti (Csel 26,26). Az új vallásosságot már nem Jézus kudarca, hanem a „Führer” sikeressége jellemzi. Aligha véletlen, hogy Lukács lényegesen gyakrabban használja a törekvés és a siker szavait, mint Márk. Például:

                                                 Mk     Lk     Csel     Lk össz
   dzétein          elérni próbál    10       25      10           35
   heuriszkein   elér, megtalál   11      45       35          80
   apollünai      elveszít             10      27       2            29

Vegyük hozzá az elvesztés és megtalálás példabeszédeit, amelyek közül kettő csak nála található (Lk 15,8-10.11-32).
Nem tagadható továbbá Jézus életének a felső rétegek irányában történő szocializálása (pl. gyermekségtörténet, vagy a templom megtisztítása: Lk kihagyja a Jézus felindulásáról szóló sorokat: 19,45).

2.3.2. A felső rétegek társadalmi magatartása

Szociológiájában világosabban fejeződik ki Lukács „történelmi kompromisszuma”, mint teológiájában: a felső rétegekre jellemző differenciáltságot mutat. Az alsó rétegek átalányban gondolkodnak, mint Jézus, aki csak szegényekről, éhezőkről vagy irgalmasokról beszél, anélkül hogy osztályokba (fokozatokba) sorolná őket. Ezzel ellentétben a felső réteg a megkülönböztetés oly  mértékét éri el, hogy a kemény tények szinte a semmiben oldódnak föl.
Lukács finom érzéket fejleszt ki a társadalmi eredet rangja iránt. Régi uralkodónemzetségek szokása szerint Istenig vezeti vissza Jézus őseinek sorát. Tehetős körök szokásához híven hosszasan mesél a 12 éves Jézus legendaszerű konfliktusáról szüleivel, de szóra sem méltatja a 30 éves Jézus reális konfliktusát családjával.
Hangsúlyozza a társadalmi rangkülönbségeket; nála Jézus hegyen tanítja az elitet, és síkságon a népet. Kerül mindent, ami az elit tekintélyének ártana, pl. Jézus „átkát” Péter ellen; míg Jézus „rókának” nevezte Heródest, Lukács „előkelő születésűnek” szólítja támogatóját (Csel 1,1); egyetlen más evangélista sem nevezi annyiszor „úr”-nak Jézust, mint ő. – Irtózik az „illetlenségektől” (teveszőr ruha, sáskák; mosdatlan kézzel evés). – Műve kifejezetten „irénikus” vonásokat hordoz; a „béke” szó evangéliumában 13-szor, a Csel-ben 7-szer található meg, míg Mk-nál összesen egyszer.
Elfedi a társadalmi alapellentmondásokat, amikor újból és újból dicséri az ősegyház „egyetértését” (Csel: 10-szer a homothümadon”); konfliktusmentes egyháztanával éppoly kevéssé felel meg a valóságnak, mint konfliktusmentes társadalomtanával; de az uralkodó osztályt szolgálja ezzel, amelynek mindig érdeke volt azt a benyomást kelteni, mintha mindenki egy csónakban evezne. Megéri szemügyre venni „közösségteremtő” kifejezéseit; itt csak példaként az „együtt” szót:

                                       Mk     Lk     Csel     Pál     Jel     ÚSZ
sün   együtt (prepoz.)      6       23      52        37       0       127
sün   együtt (igekötő)     28      47      58        75       3       172
                              %                     60             37

Társadalmi pártossága ráviszi arra is, hogy Jézus példabeszédeit társadalmian „megemelje”, pl.: Mk 13,34: „Úgy van, mint azzal az emberrel, aki elhagyta házát, hogy elutazzék.” Ezzel szemben Lk 19,12: „Egy előkelő származású férfi távoli országba akart utazni, hogy ott elnyerje a királyi méltóságot.” ─ De hasonló eset: Mk 10,17: „Egy férfi odafutott hozzá és megkérdezte.” Ezzel szemben Lk 18,18: „Valaki a vezető férfiak közül megkérdezte.”
Politológiájában Lukács még homályosabb, mint szociológiájában. Feltételezhető, hogy gyakorlati magatartását is ez a homály jellemezte, mert gyakorlata világosan hordozza az opportunitás (megalkuvás) és a lojalitás (a rendszert elfogadás) vonásait. Evangéliumában még tartózkodó, mert a hagyomány erősen köti; de egyháztörténetében, ahol szabadon adhatja önmagát, egyértelműen a római hatalom oldalára áll, ami nem maradhatott következmények nélkül a hatalomnélküliekhez való viszonyát illetően.
Azzal kezdi, hogy a Keresztelő kivégzését átugorja; a kollaboráns Josephus Flaviuszhoz hasonlóan legalább politikai szükségszerűségként beszámolhatna róla (mert alighanem a politikai, és nem a szexuális motívumok döntöttek). Vallásos emberként rejtve maradhatott-e számára, hogy részese a jogtalanságnak, aki elhallgatja?
Történészként rosszul áll Lukácsnak, hogy még Jézus esetében is a hatalom oldalán áll: egyetlen más evangélista sem igyekszik annyira fehérre mosni a rómaiakat Jézus kivégzésének bűnéből, mint ő; ehelyett a zsidókat igyekszik befeketíteni.
Feltűnően szemben áll Lukácsnál a proletár Jézus bíróságidegen magatartása és az akadémikus Pál bírósági jártassága (hízelgés, építés a jogra). Mi más járhatott Lukács eszében az effajta irodalommal, mint hogy felhívást intézzen a maga társadalmi rétegéhez: keresztényként is érvényesüljenek, ahelyett hogy Jézushoz hasonlóan „lefejeztetnék” magukat? A lukácsi ábrázolás Pálja polgárjogára hivatkozik (Csel 16,37; 25,11), de a rabszolgák jogfosztottsága nem érdekli.
Lehet-e más, mint politikai oka annak, hogy művében Lukács bevezet egy olyan fogalmat, amelynek „Sitz im Leben”-jét ott kell keresni, ahol az Isten–ember-viszonyt illetően a legkevésbé várhatnánk, nevezetesen a római császár udvarában: ez pedig a kharisz, gratia, amit inkább „kegyelmet gyakorlással, megkegyelmezéssel”, mint „kegyelemmel” kell fordítani (előfordulása: Mk és Mt: 0, Jn: csak a prológusban; Pál: 139-szer; Lk: 8-szor; Csel: 17-szer). Ugyanakkor a (jézusi) irgalmasságról (eleosz) nemigen akar tudni. – E nyelvi anyag mögött egyszerű vallásszociológiai változás áll: Az elnyomottakkal való szolidaritás (régi nyelven irgalmasság) helyébe a személyes megkegyelmezés (kharisz) lép (mai nyelven a protekció), amelyet egy életen át tartó háládatossággal kell törleszteni.
Azzal, hogy evangéliumában Lukács Istenre vetíti ki a császári „kegyelmet gyakorlást”, individualizálja az üdvösséget. Vele kezdődik a polgári misszió: Te „mentsd meg a lelkedet!”, bármi történjék is a világban. Egyháztörténetében pedig egyidejűleg elfedi ezt az individualista vallásosságot egy látszat-kollektívummal, az őskeresztény „kommunizmussal”, amely ilyen általánosításban történelmileg nem tartható (amint a tömegkeresztelések sem, Csel 2,41).
Lukácsot még az sem tudta eltántorítani opportunizmusától, hogy Nero borzalmasan, Diocletianus pedig még borzalmasabban üldözte a keresztényeket; ahogy evangéliumát egy justizmord elhallgatásával kezdi, egyháztörténetét Pál kivégzésének elhallgatásával fejezi be – igazi demagógként, aki ismeri a tényeket, de a hatalom javára elhallgatja őket.
Jellemző ugyanakkor, hogy az „alamizsna” (eleémoszüné) szót (egy kivétellel: Mt 6,1) csak ő ismeri az ÚSZ-ben (Lk 11,14; 12,33); még Jézusnak is a szájába adja, noha az a héberben ismeretlen; ahol a görög „alamizsnát” mond, ott a héber „igazságosságról” beszél (cedaka), abban a hitben, hogy a jótékonyság, amit a rászorulóval gyakorlunk, megilleti őt (Mt 6,1 mögött is ez áll). – Az alamizsna a vallásban is arra szolgál, hogy elfedje az igazságtalan társadalmi viszonyokat és jó lelkiismeretet teremtsen; valójában a gazdagságot igazolja, és a szegénységet koldulássá alacsonyítja.

2.3.3. A felső rétegek irodalma

Ha Lukács a felső réteget akarta „megnyerni”, amint teológusok joggal állítják, akkor az ő nyelvüket kellett alkalmaznia is, amellyel a vallásban is elhatárolják magukat a lent lévőktől. – Nyelvezetét a Mk-evangéliuméval vetjük össze, amely még a legtisztábban őrizte meg az alsó rétegeket idéző jézusi hagyományt.

2.3.3.1. A felső rétegekre jellemző szóhasználat

Lukács az ÚSZ legterjedelmesebb szerzője (27.5%; Pál 23%; Mt 13.5%). Szókincse – írásonként 2000, összesen kb. 4000 szó – ötszázzal nagyobb, mint Pálé, és duplája Mátéénak. Szóhasználatára kétszeresen is érvényes a birtoklás büszkeségét sugárzó „szókincs” kifejezés: gazdagságát és választékosságát tekintve egyaránt.
Szereti a szavakat társadalmi presztízsük szerint megválasztani; ha egy szó csak távolról is az alsó rétegek szagát idézi, elkerüli (pénz – adomány, tenger – tó, priccs – ágy). – Teljesen törli a márki hagyományból a heves érzelmi megnyilvánulásokat (nyög, sóhajtozik, megretten), a „pfuj”-felkiáltást, vagy a „foltozást” mint a társadalmi szükség kifejeződését. A nők „hasa” helyett „ölükről” beszél, és hogy a márki „budit” ne kelljen a szájára vennie, inkább elhallgatja az egész jézusi mondást. Akkor is a kisemberektől határolja el magát, amikor az általuk annyira kedvelt kicsinyítőszavakat is kihajítja a márki mintából (kislány – egyetlen lány).
Lukács osztja a felső réteggel a nemzeti tisztaság tudatát is: súlyt helyez a tiszta görögre (satanosz – diabolosz), kimetszi Márk utolsó arám morzsáit is, s ha egy idegen szót semmiképp sem tud kikerülni, akkor mentegetőzik („pászkaünnep” kontra „ún. pászkaünnep”, amint tisztességes németek csak az „ún.” NDK-ról beszéltek).
Gazdagon válogat Lukács a birtoklásnak a felső rétegek számára foglalt szócsaládjából (Márkhoz képest két-háromszorosan): ház (32:12), föld (9:5), kincs (4:1), vagyon (4:1), a vagyon kezelése, gazdaság (3:0), vagyonkezelő (4:0). Az alsó rétegek felé húzó márki „rögtön”-t (euthüsz) egy Mk számára ismeretlen, a közigazgatásból származó szóval (parakhréma) helyettesíti, ha egyáltalán (3:43).
Ahogy a felső rétegekhez illik, a birtoklást összekapcsolja a műveltséggel; e terület szavait Márknál ötször sűrűbben használja (az ApCsel-t is hozzávéve hússzor: műveltség (szophia), megismerés (gnószisz), megértés (episztaszthai); ide kell számítani kifejezett előszeretetét a város, a műveltség székhelye iránt (39:8).
Még erősebben utal a feltörekvő rétegekre az „önérvényesítés” kifejezésvilága: a cél, a cél felé, a célhoz sietni, keresni, hogy találjon, siker. Szókincsének leggazdagabb része a felső rétegek védőövezetére, a „törvény és a rend” világára vonatkozik (több mint 50 szó!, és ez a mennyiség nem valami konglomerátum, hanem strukturális-funkcionális egység: fegyelem és rend, parancsok és tilalmak, intés-feddés-büntetés). Ráadásul a központi rend-fogalmakat megerősíti a legerősebb rend-elöljárószóval: „kata” = szerint; a törvény, a rend, a szokás, az előírás szerint.

2.3.3.2. A felső rétegekre jellemző mondatszerkesztés

Kihagyjuk a bonyolult nyelvtani fejtegetéseket; csak jelezzük, hogy eredményük ugyanaz, mint az előző ponté.

2.3.3.3. A felső rétegekre jellemző stílus

Lukács osztja a feltörekvő középréteg érzelmi tartózkodását: aki fel akar törni, annak igyekeznie kell elsajátítani a higgadt beszédmodort. Nos Lukács evangéliumának alakjai kerülik a heves mozdulatokat, nem futnak, ugranak, esnek el, mint Márknál, hanem kimért léptekkel mennek:

          Mk                                               Lk
  Simon és a többiek              A tanítványok vele voltak.
    utána siettek.
  Megrohanták, hogy             Megpróbálták érinteni.
    érinthessék.
  Minden városból                 Követték őt.
    odafutottak.
  Nagy felindulással              Nagy embertömeg jött feléje.
    hozzáfutottak.
  Felugrott és Jézushoz         Amikor az ember előtte állt.
    futott.
  Valaki odafutott.                Eléje járultak.

Lukács még a természethez is hozzárendeli ezt a mértékletességet (forgószél, mély csend helyett vihar, csend). – Azzal, hogy Jézusnak is érzelmi tartózkodást tulajdonít, fölemeli őt a feltörekvő középréteg szintjére (nem támad rá Péterre, nem borogatja föl a bankárok asztalait, de a gyerekeket sem veszi a karjába, és óvakodik a leprás érintésétől, nem szomorú a lelke mindhalálig...). Elviselhetetlen számára, ha Mk reálisan ábrázolja a társadalomnak a kitaszítottakkal szembeni brutalitását (Mk 5,4); olvasóit kímélendő, kihagyja az egész jelenetet.
Mértéktelenül finom érzülettel viselkedik a jelentéktelen dolgokban, hogy Márkot a felső rétegeknek megfelelően korrigálja; neki az egyszerű rétegekre jellemző „mondani” kevés:

                  Mk                                               Lk
  Beszéltek vele róla...               Kérték őt, hogy segítsen neki.
  Jézus azt mondja
    a leprásnak...                         Lelkére kötötte a leprásnak...
  A farizeusok azt mondták       Morgolódtak tanítványai ellen.
    tanítványainak...
  Pilátus azt mondta nekik.        Rábeszélte őket...
  Az emberek azt mondták        Egy másik megerősítette ezt.
    Péternek...
  Jézus azt mondta                     Megkérdezte a vakot.
    a vaknak...
  Jézus azt mondta,                   Elrendelte, hogy adjanak
    adjanak neki enni.                neki enni.

Lukács ahhoz is ért, hogy Márknak az alsó rétegekre jellemző stílusát elavult formák alkalmazásával is elvesse, azokat ugyanis korának magasabb rétege még használta (pl. az optatívuszt, a teljesíthető kérések óhajtó módját). – Az is terhére van, hogy Márkhoz hasonlóan, az alsó rétegek szokása szerint jelen időben meséljen, vagy hogy „ugráljon” az időben; a múlt idő nyugodt formáival megóvja olvasóit attól, hogy közvetlen részesei legyenek a történéseknek (Mk: „Jézus útra kelt onnan, és szülővárosába jön”; „Kafarnaumba jönnek, és rögtön bement a zsinagógába”; „Jézus felviszi Pétert és ... a hegyre, és szemük előtt elváltozott”). – Különösen az irodalmi formák megválasztásával kíméli felső rétegbeli olvasóit: Míg a Mk-evangélium „mondásainak”, azaz rövid, kemény és kihegyezett kijelentéseinek számát csökkenti, növeli a példabeszédek, azaz az enyhe, terjedelmes és kényelmes kijelentések számát. – A felső réteg bevált modorában a dúskáló gazdag (csak nála található) példabeszédében a túlvilággal vigasztalja a szegényeket.

2.3.4. Ideiglenes zárszó

A fenti megfigyelések megerősítik azt a gyanút, hogy a konstantini fordulat már Lukáccsal elkezdődik: az nem érvényesülhetett volna olyan erővel, ha csírái nem lettek volna meg már az ÚSZ-ben. Kurt Aland írja: „Ez a fordulat már a 2. szd. közepétől ott lebegett a keresztények előtt. Azóta feltornyosult lojalitásigényük most akadálytalanul kiáradhat, végre azonosulhatnak az állammal. E fordulat képviselőjét túláradó dicsőítéssel és szűnni nem akaró hálával köszöntik.”

3. A proletártalanítás következményei

3.1. A feldolgozatlan kanonizálás

Furcsa, mennyire érdektelenül viselkednek a keresztények hitük történeti eredetét illetően, holott vallástörténeti unikumként védelmezik azt. Túlságosan is gazdag egyháztörténelmet fejlesztettek ki, ugyanakkor az ÚSZ történetét homályban hagyják, mintha félnének, hogy e homály megvilágítása megrendíthetné hitük biztonságát. Bár az ÚSZ az antik világ legjobban kutatott könyvei közé tartozik, de csak mint kész termék; továbbra is magyarázat nélkül marad az a hosszadalmas folyamat, amely e termékhez vezetett. – Erre vonatkozó kutatásunkat három alaptémára korlátozzuk.

3.1.1. A kanonizáció történelmi homálya

Áthatolhatatlan homály fedi az ÚSZ-nek mint szentírásnak a keletkezését. Becsületesebb dolog ezt a homályt tárgyilagosan beismerni, mint teológiailag átsuhanni rajta. Talán sosem ébredt volna föl a keresztények érdeklődése e történet iránt, ha kívülállók újból és újból föl nem keltették volna.
Közülük az első, a gazdag és művelt Markion hozta egyáltalán működésbe a kanonizációt 150 körül azzal, hogy csak egy evangéliumot – jellemző módon Lukácsét –, viszont 10 (páli) levelet látott el tekintéllyel; olyan válogatás ez, amelyben a felső rétegek „traktátusok” (jámbor értekezések) iránti előszeretete tükröződik.
Markion kánonját az egyház elvetette, de immár maga vette kézbe a kanonizációt. Kemény pártharcoknak kellett lejátszódniuk, mert csak 367-ben tudta rögzíteni máig érvényes terjedelmében az ÚSZ-et Atanáz, Róma akkori püspöke (bár egyes vonatkozásokban még kb. 500-ig vitatott maradt). Ettől kezdve örvendhetett az egyház a biztosított tulajdonnak, és mint minden örökös, kitért e tulajdon története elől. A régi paraszti vallásosság felfogásának megfelelően kedvezőbbnek tűnt számára homályban hagyni a hit gyökereit, mint feltárni ezeket. Csak a felvilágosodás teológusai merészeltek „emberek által embereknek írt  könyvet” látni az  ÚSZ-ben  (J. G. Herder, H. S. Reimarus, J. S. Semler). A kánon problematikája ma sem megoldott.
Egyébként gyakorlatilag nézve a kanonizátorok megoldhatatlan feladat előtt álltak: aligha ismerték az őskereszténység teljes irodalmát, s még ha ismerték volna is, már számukra is lehetetlen lett volna helyreállítani az eredeti szöveget, amint ezt a Mk-záradék példázza.
Mindazonáltal igazságosnak kell lennünk: a hiányosságok nem szüntetik meg a kanonizálás jogát. Az ember ősigényei közé tartozik, hogy eredeti dolgokat megőrizzen, és hol jelentkezzék ez az igény hatalmasabban, mint az arra való emlékezésben, hogy valakik újra „felfedezték” Istent. (Ezért aztán az „emlékezés” is az ÚSZ kulcsszavai közé tartozik.) Csak a szentírások történetiségét is el kell ismerni.

3.1.2. Visszaélés a sugalmazással

A kanonizátorok vallási komolyságát bizonyítja, hogy a megoldhatatlan feladat megoldásában Istenre hivatkoztak; ebben az ÚSZ késői szerzőit követték, akik „inspiráltaknak” tartották magukat (2 Tim 3,16). De attól a veszélytől, hogy az inspiráció kritikátlan áldozataivá válnak, a vallásos szerzők sincsenek megvédve; ellenkezőleg: a szentírások közelében annyira megnő ez a veszély, hogy csak a próféták képesek legyőzni, az intézménynek viszont állandóan áldozataivá lesznek.
A keresztény vallás sem menekült meg ettől a veszélytől: már az ÚSZ-ben elnyomta a tapasztalatot az inspiráció számlájára, ld. 2Pt 3,4 és 3,8. Egyébként már 2 Pt 1,20 lebunkózza a felébredt kritikus tudatot (idia epilüszisz = saját magyarázat), amikor az inspirációt – amely eddig csak a szövegre vonatkozott – most annak értelmezésére is kiterjeszti (ezzel csak folytatja a Pál által megkezdett vonalat; már ő is „szószerintiségre” kötelezte olvasóit, 1 Kor 15,2).
Leginkább a szövegek bizonytalanságán mond csődöt az inspiráció teológiája. Az újszövetségi szövegkutatás legfontosabb eredményei a következők:  1. Az ÚSZ egyetlen kéziratának eredetije sem áll rendelkezésünkre.  2. Csak kevés kézirat tartalmazza a teljes ÚSZ-et.  3. Minden kéziratban megtalálhatók azon helyek szándékos megváltoztatásának nyomai, amelyeket elfogadhatatlannak vagy kényelmetlennek tartottak, és azon helyeké, amelyek egy kedvelt tantétel „bizonyítékát” viszik bele a szövegbe (vö. Lk 3,23).  4. A szövegváltozatok számát (a 140 000-es szóállomány mellett) 100 000-re becsülik (átlagosan a kb. 8000 mondat mindegyikére több mint egy tucat jut).  5. Az egyház az újkor kezdetéig súlyos büntetésekkel fojtotta el az ÚSZ szövegének bizonytalanságára vonatkozó információkat.
Az inspiráció abszolút voltának feladását Galilei óta követelte a történelem, de csak a II. Vatikáni Zsinatnak sikerült rést ütnie a falon, noha nem hagyható figyelmen kívül, hogy a zsinat a régi inspirációs tant is megismételte.

3.1.3. A kánon politikai funkciója
Amennyire kételkedni kell abban, hogy a kanonizáció általános történetének homálya valaha is megvilágosodik, annyira remélhetünk abban, hogy a társadalomtörténet segít ezen a hiányosságon. Csodával lenne ugyanis határos, ha a kanonizátorok társadalmi helyzete nem csapódott volna le vallási döntéseikben is.
Az első megközelítési lehetőséget a kanonizátorok társadalmi eredete kínálja: magas képzettségük azt mutatja, hogy valamennyien a társadalom felső rétegéből származnak (Órigenész, Alexandriai Kelemen, Jeromos).
Hogy mennyire pártosan vetették be képzettségűeket, mutatja a kétféle mérték, amellyel egyes írásokat elfogadtak vagy elvetettek; a kétféle mérték azonban nemcsak az írások, hanem az emberek „két osztályát” is jelzi; a teológusok elfedik ezt a tényt, amikor „gyülekezeti igényekkel” igazolják a kanonizálást; az 1 Kor és a Jak is mutatja a gyülekezet két osztályra tagozódását. A „gyülekezeti igény” az ideológia, az osztályérdek a realitás.
Ez az érdek tükröződik a rétegspecifikus irodalmi formák mennyiségi részesedésében. A felső rétegek reflexió iránti előszeretetének megfelelően (az ÚSZ favorizált részében 21 írásból) 17 „levél” műfajú, s közülük a legtöbb inkább értekezés. Az ókeresztény irodalom minden apostolnak szentelt egy „történetet”; ezek közül csak az apostol-„fejedelmekét” kanonizálták. Ugyanígy az igazságos jövőről mesélő sok apokalipszis közül csak egy tudott „befurakodni” az ÚSZ-be. A sajátos kora keresztény elbeszélésforma, az evangélium csak négy változatban tudott bekerülni (pl. a négy égtájra történő hivatkozással...).
A mennyiségi szempontnál világosabban különbözik a két íráscsoport az elbeszélés rétegspecifikus módja tekintetében. A kiküszöbölt (de fennmaradt) irodalom gondtalanul, hosszasan és lomhán, gyakran túlozva mesél botrányokról; a kanonizált irodalom, ha egyáltalán beszámol ilyenekről, szigorúan igazodik a felső réteg lukácsi-heideggeri normáihoz: „Szigorúság a megfontoltságban, gondosság az elmondásban, takarékosság a szavakkal.”
Legalábbis egyoldalúnak mutatkoznak a kanonizátorok, amikor elvetik az őskeresztény „nőirodalmat”. Az ÚSZ-et férfiak írták, férfiak válogatták, férfiak szerkesztették. Ugyanakkor számos, női név alatt fennmaradt, kánonon kívüli evangéliumot ismerünk (Mária, Éva, Mária Magdolna).
A kanonizált irodalom felső rétegekre jellemző volta egységes szerkesztésével vált teljessé. Ha megfontoljuk, hogy legalább 15, különböző műveltségi szintű szerző írta és különböző szövegfajtákat tartalmaz (evangéliumok, levelek, egyháztörténet, apokalipszis), akkor a nyelvhasználat statisztikailag bizonyítható egységessége csak azzal az energikus szerkesztéssel magyarázható, amelynek társadalmi tendenciája félreismerhetetlen. Az ÚSZ nyelve nem a kor hétköznapi görögje, ahogy azt ismételten állítják, hanem az Apokalipszis jellemző kivételével a kortárs felső rétegek irodalmi görögje.
Nem igaz tehát, hogy a kanonizátorok csak „fölülről” legalizálták, ami „alulról” növekedett, s hogy egyházi „körök” a kanonizálással csak „felelősséget vállaltak a széles tömegekért”. Hogy kiknek az érdekében dolgoztak, azt elárulja már Órigenész, amikor a kanonizátorokat „jó bankárokhoz” hasonlítja.

3.1.4. Ideiglenes zárszó

Ha Jézust tartjuk a keresztény hit kritériumának, akkor úgy kell olvasnunk az ÚSZ-et, ahogyan ő olvasta az ÓSZ-et: kritikusan, azaz nem dogmatikusan. Ő is szerette népének „szentírását”, de mindig különböztetett „Isten szava” és annak manipulációja között (vö. Mk 7,8-13). Nem szorul bizonyításra, hogy idegen volt tőle a szó szerinti inspiráció. Még kevésbé vezethető le tanításából az önálló gondolkodás tilalma – a Szentírásra vonatkozóan sem. Ellenkezőleg (vö. Lk 12,57).

3.2. A felső rétegekre jellemző irodalompolitika

A teológusok eddig még alig foglalkoztak azokkal az érdekekkel, amelyek a kánoni és nem-kánoni irodalom megkülönböztetéséhez vezettek; pedig „érdekek, és nem eszmék határozzák meg az emberek cselekvését”, ahogy Max Weber mondja. Ezért kísérletet teszünk arra, hogy konkrétan felmutassuk ezeket az érdekeket.
Kísérletünket három olyan újszövetségi iratra korlátozzuk, amelyek mintául szolgálhatnak a kanonizátorok mind teológiailag, mind szociológialag kérdéses tendenciáinak kimutatásához: nevezetesen hogy kedvezzenek a konformista iratoknak (amilyen az ApCsel), elhárítsák az újító iratokat (amilyen a Jakab-levél) és elnyomják a lázadó iratokat (amilyen a Jelenések könyve). Mindhárom példa azt teszi kézenfekvővé, hogy a kanonizátorok számára a magasabb rétegek irodalom-fogalma volt mértékadó. (A felső réteg irodalom-fogalmában döntő szerepet játszik az „esztétika” mint a „szépről” szóló tan. A „szép” mint „jól sikerült” kiválóan alkalmas arra, hogy elkendőzze a realitást, és ez mindenekelőtt azt jelenti: a hatalmi viszonyokat.)
Ebben a fejezetben R.K. Merton társadalmi alkalmazkodási elméletét vesszük tájékozódási pontul. Eszerint csak négyfajta alkalmazkodás létezik annak megfelelően, hogy valaki igenli (+) vagy tagadja-e (–) társadalmának kulturális céljait és az odavezető intézményesített utakat; ezzel szemben csak egy lehetőség van az ellenállásra: a fennálló célokat és utakat tagadni, és helyükbe újakat állítani (±). Ezek:

                                      Célok        Utak 
   I. Konformizmus           +              +
  II. Innováció (újítás)      +               –
 III. Ritualizmus               –               +
  IV: Érdektelenség          –               –
   V. Lázadás                    ±               ±

A gyakorlatban ezek a lehetőségek a politikai hatalmi viszonyokat tükrözik, mivel minden társadalom általánosan hozzáférhetőnek nyilvánítja ugyan a céljait, az odavezető utakat azonban reálisan csak rétegspecifikusan nyitja meg. Ezt a sémát az irodalompolitikára is alkalmazni lehet. Itt azonban az I., II. és V. lehetőségre korlátozzuk figyelmünket.

3.2.1. A konformista irodalom felvétele

Jézusnak az evangéliumokban olvasható nyomorúságos vándorlásaihoz képest bizsergető ingerként kellett hatnia a korai keresztényekre, amikor egy szent könyvben egy kalandos világról olvashattak (pl. Pál hajóútja Rómába, Csel 27,1-28,16). Meglehet, Lukács csak ugródeszkának használta ezeket a történeteket a vallási szónoklatokhoz. A szociológust azonban bizalmatlanná teszi, hogy a teológusok csupán e reklámozás tartalmára irányítják tekintetüket, anélkül hogy ügyelnének társadalmi szándékára. Lukácsi módon melyik réteget lehetett a leginkább megnyerni a vallás számára?
Az alsó rétegek eleve kiesnek; nem értek rá ilyen vastag könyveket olvasni, ha egyáltalán tudtak olvasni. Kézenfekvő, hogy Lukács azt a réteget tartotta szeme előtt, amely az antik világban elkezdte történetekben feloldani a történelmet: a vagyonos osztályt. A lukácsi egyháztörténetet szinte a felső rétegnek teremtették. Lukács példaszerűen mutatja be ezt az új vallás vezetőjén. Úgy ábrázolja Pált, mint aki egy közülük: tájékozott, ügyes beszédű, a bírósági ügyekben jártas, kiváltságaihoz ragaszkodó, kapcsolatait kihasználó, beolvadásra kész. Nem esik már szó halászokról és pásztorokról, épp hogy egy-két szó a proletár Jézusról. Engedékenység, békülékenység lesz az új vallás jelszava.
Lukács konkrét útmutatást ad olvasóinak arra, hogy kapcsolataikat különösen jogi ügyletekben használják ki: Csel 23,16-22! Csodálkozva kérdezhetjük, hogyan hagyhatták meg a kanonizátorok ezt a jézusidegen krimi-betétet, ha a házasságtörő asszony jézusközeli történetét bátran kihagyták.
A felső réteg vallásos tagjaként az ember – a szekularizált rómaiakhoz hasonlóan – „beszédek” révén érvényesül; ezek teszik ki a lukácsi egyháztörténet jó egyharmadát. A keresztény misszionárius ugyanúgy fogalmazza meg beszédét a hatalmasok előtt, mint az ügyvéd Tertullus; ő is hízelgéssel kezdi:

                Tertullus                                            Pál

Főméltóságú Felix, mélységes          Agrippa király, boldognak tar-
békét élvezünk általad, és                 tom magam, hogy ma előtted vé-
körültekintésed révén sok                 dekezhetem mindazon ügyekben,
minden jobbá lett e nép szá-             amikkel a zsidók vádolnak en-
mára. Ezt mindig és minde-              gem, különös tekintettel arra,
nütt nagy hálával ismerjük                hogy te a zsidó rendelkezések
el. De hogy ne kelljen té-                  és vitás kérdések ismerője 
ged hosszasabban fáraszta-               vagy. Ezért kérlek, türelmesen
tani, kérlek, jóságodban rö-              hallgass meg engem.
viden hallgass meg minket.                                                    
                      (Csel 24,2-4)                                (Csel 26,2-3)

Meglehet, hogy Pál tartózkodóbban fogalmazza meg dicséretét; de ennél fontosabb, hogy perét a legmagasabb fórumig viszi, míg Jézus semmire sem tartotta a bíróságokat. Lukács egy egyszerű jogi ügyet csupán az első fórumon 3000 szóra érdemesít, miközben evangéliumában 500 szóra korlátozza a mezei beszéddé süllyesztett Hegyi Beszédet.
Ami a római polgárjogot illeti, Pál számára nem maradhatott rejtve, hogy nem egy jogért, hanem pénzen vásárolt előjogért harcol. Lukácsnál azonban szó sem esik e jog pártosságáról, azaz jogtalanságáról. Egy szó sem arról, hogy akik nem voltak polgárai a Római Birodalomnak, azok jogfosztottan ki voltak szolgáltatva a hatóságok önkényének. Ehelyett egész „beszédeket” találunk, amelyeknek hierarchikus felépítése a társadalom osztályszerkezetét tükrözi: a főmondat a vezér (Führer), a számos mellékmondat alkotja a tömeget.
Ilyen mentalitás mellett nem maradhatott el, hogy a keresztény misszionáriusok vallási szónoklataikat is ugyanahhoz a réteghez hangolják, pl. Pál az athéni elithez. Ki más vehette volna észre, mint a művelt felső réteg tagjai, hogy Pál egy lélegzetre két költőt is idéz, Epimenidészt és Aratuszt? Az okos felső rétegen kívül ki más örülhetett annak, hogy Agrippa római királynak Eurüpidész-idézettel hízelgett, de ugyanabban az összefüggésben a zsidó nép előtt kihagyta azt (Csel 17,28 és 26,14; kihagyás: 22,7)?
Ma persze már koiné-specialistának kell lenni ahhoz, hogy az ember észrevegye az ApCsel nyelvi finomságait, mivel a jelenkor egalitárius nyelvein nem adhatók vissza: a válogatott optatívuszokat (amelyeket különben csak a páli iratok ismernek), az előkelő genitivusz abszolutuszokat (Lk-ev. 40-szer, Csel 90-szer; az összes újszövetségi előfordulások csaknem fele Lukácsnál), akár hármat is egyetlen mondatban (Csel 25,23), és a büszke, úrias infinitívuszokat, szintén akár hármat is egyetlen mondatban (Csel 26,18: fölnyitandó szemüket – a megtérésükért – a bűnbocsánat elnyerése érdekében).
Zavaros szeműnek kell lennie valakinek ahhoz, hogy úgy lássa: az az írás, amelynek szókincse kétharmad részben egyezik a görög komédiákéval, „zavartalanul megőrizte a Jézus-történet és az egyháztörténet folyamatosságát” (E. Haenchen). El lehet-e jobban távolodni Jézustól, a názáreti férfitől, mint azzal, hogy az ember ugyanúgy „eltolja” őt (a mennybemenetel történetével), ahogyan a római irodalmárok tették császáraikkal?

3.2.2. Az újító irodalom elhárítása

Az ÚSZ azon részéhez, amely Jézus tanítását az eredeti szellemben próbálta megújítani, a jánosi iratok mellett különleges módon a Jakab-levél tartozik: ebben a rövid írásban az ÚSZ magvának (logionok, Hegyi Beszéd, példabeszédek) közel 50 párhuzamos helye található! A régi egyház nem vett tudomást róla. Csak a 4. szd. végén kanonizálták, akkor is csak szerkesztői „simítások” után. De még 1000 év múltán is váratlan hevességgel támadta Luther. E csaknem 2000 éves ellenállás makacssága a teológiai érvek mögött társadalmi motívumokat sejtet. Ezeknek eredünk most nyomába.

3.2.2.1. A levél közelsége Jézushoz

„Pál-hívő” teológusok szívesen emlegetik, hogy a levél csak kétszer említi Jézust, de arról nem beszélnek, hogy Pál sokkal terjedelmesebb művében is csak négyszer esik szó róla. Arról is hallgatnak, hogy tanítása tekintetében e levél sokszor szinte szó szerint összhangban van Jézussal (ld. Jak – Mt: 4,10 - 23,12; 3,12 - 7,16; 4,4 - 6,24; vagy a konkrét életvezetést illetően: 5,12 - 5,34.35.37; 4,12 - 7,3; 3,18 - 5,9; 5,9 - 7,1).
De a „praxis” tekintetében még közelebb kerül a levél szerzője Jézushoz. Bár folyékony görögje alapján feltehetően a felső rétegből származik, ez nem akadályozza abban, hogy energikusan az alsó réteg érdekében lépjen föl. Elítéli ama földbirtokosok vallásosságát, akik hétköznap kizsákmányolják munkásaikat, vasárnap azonban „finom ruhákban” templomba mennek; de a munkásoknak is szemére veti felelősségüket kizsákmányolásukban, mivel hagyják, hogy az urak elvakítsák őket (2,9.6.3 és 5,6).
Jó okkal feltételezhetjük, hogy e szociálkritika formája, egy szónoki kérdés, a levél szerkesztői simításai közé tartozik (2,4: Nem álltok-e vitában egymással...?). Mert Isten szemében nem kérdés, hogy igazságtalan az, aki az embereket ruhájukról ítéli meg. Ez csak ott válik kérdéssé, ahol a kiváltságok elvesztése fenyeget.

3.2.2.2. A legvitatottabb pont

Jakab vallásilag alapozza meg társadalmi pártosságát, mégpedig a páli tantétel („Meg vagyunk győződve arról, hogy az ember a hit által igazul meg, a törvény tetteitől/műveitől függetlenül” – Róm 3,28; Gal 2,16) célzott kritikájával (2,24).
Aligha maga a tantétel ingerelte Jakabot (Pál is az életével tanúskodott félreérthető mondatának helyes értelmezéséről), hanem e tétel manipulációja a felső réteg részéről: a praxistól elszakított vallásosság igazolására nem jöhetett volna jobban kapóra más tétel, mint a „hit cselekedetek nélkül”. Ahogy az állami törvény (a rabszolgagazdaság) helybenhagyta munkátlan életüket, úgy most praxis nélküli hitükben találtak egyházi igazolásra. Jakab azonban ellenkezőjére fordítja a dogmát: „Látjátok, hogy az ember cselekedetei alapján igazul meg, és nem egyedül a hit által” (2,24), nevezetesen az irgalmasság cselekedetei által, mai nyelven: társadalmi elköteleződése révén.
Védtelensége az egyházi felső réteg túlereje elleni harcban az evangéliumokkal egybecsengő fenyegetésekre kényszeríti (Jak 5,1 - Lk 6,24; Jak 5,2 - Mt 6,19; Jak 2,14 - Mt 5,7). A prófétákhoz hasonlóan drasztikus képpel állítja a nagybirtokosok szeme elé pusztulásukat (5,5), e pusztulás indoklásában pedig olyan konkrét marad, mint egy szakszervezeti harcos (5,4).

3.2.2.3. Luther ellenállása

Azt a gyanút, hogy nem teológiai motívumok késleltették a Jakab-levél kanonizálását, megerősíti Luther magatartása.
Ha rápillantunk Luther életére abban az időszakban, amikor furcsa ellenállást tanúsított ezzel az őskeresztény vitairattal szemben, akkor furcsa párhuzamra bukkanunk: ugyanekkor vetette el Thomas Müntzer kortársi vitairatát, amely a kizsákmányolt parasztokért emelt szót; sőt azok követelései ellen emelt szót, jóllehet előtte mint igazságosakat védelmezte azokat (Wider die räuberischen und mörderischen Rotten der Bauern). A teológusok teológiailag igazolják ezt a változást, a szociológus azonban észreveszi, hog Luther ugyanazon a héten változtatta meg álláspontját a parasztháborúval kapcsolatban, amikor a földesúrtól megkapta ajándékba az ágostoniak kolostorát...
Ez a figyelemre méltó párhuzam új fényt vet magának a levélnek a figyelemre méltó ellentmondásaira: a társadalmi igazságtalanságokat nem osztályérdekekre vezeti vissza, hanem szexuális gyönyörökre (4,1); a társadalmi lázadást már csírájában elfojtja azzal, hogy folytonosan türelemre, hallgatásra és engedelmességre int (5,7-11; 4,11-12; 3,1-6; 1,19). Mindezt nem lehet „simításként” elintézni: ez volt az ár, amit a Jakab szerint tájékozódó közösségnek a kanonizálásért fizetnie kellett.
De a „szalmalevél” (Luther) ég! Világít és melegít! Mint Jézus maga. Hogyan ne lett volna botránykővé egy sötét és hideg világban?

3.2.3. A lázadó irodalom elnyomása

Az egyház nem Nagy Konstantin által történt elismerése után kezdte meg harcát a radikális keresztények ellen, hanem már az ÚSZ-ben. A radikálisok elutasítása a „Nyugodtan élni!” páli jelszavából indul ki (1 Tessz 4,11); tanítványai még jobban kiélezték ezt: „Nyugodtan és zavartalanul élni!” (1 Tim 2,2). Bármilyen apolitikusnak tünteti is fel magát, e jelszó a politikai nyelvből származik. Lehetővé tette a keresztények számára is, hogy a korabeli középréteghez hasonlóan kiegyezzenek az állammal és az egyházzal. A Jézus alapján tájékozódó kicsi kisebbség radikálisan elvette ezt a kiegyezést: fenntartotta Isten Országának, és ezzel az összes viszonyok radikális megváltozásának reményét (Jel 22,20).
Ám a konzervatívok kerültek túlsúlyba, és sikerült megakadályozniuk, hogy az egy János-apokalipszis kivételével a radikális írásokat fölvegyék az ÚSZ-be; de még kanonizációja után sem adták fel a harcot ellene. A Jelenések könyve ezért az ÚSZ legnyomorúságosabban áthagyományozott és teológiailag legelhanyagoltabb könyve. Alapos a gyanú, hogy ennek a máig nem szűnő ellenállásnak nem teológiai okai vannak. Három lépésben eredünk e gyanú nyomába.

3.2.3.1. A teológiai elutasítás kérdésessége

A teológusoknak van okuk arra, hogy kritikusak legyenek a Jel-lel szemben. Az ÚSZ melyik olvasója számára ne tűnnének idegennek a könyv képei és zavarosnak a felépítése?
Éjsötét a könyv istenképe (Isten mint a csillagvilág mozgatója); világosabbnak tűnik terhes társnője (az állatkör 12 csillagával a feje fölött); a legidegenebbnek a könyv Krisztusa hat (bosszúszomjával és kegyetlenségével). – Térjünk vissza Babilon csillagmítoszaihoz? Meneküljünk illúziókba? Ismerjük el Krisztust harci Istennek? – De ellenkérdéseket is föltehetnénk: Nem kereshetnénk-e ezeknek a mítoszoknak az eredetét a „babiloni szívben”, ahol a káosz a kozmosszal küzd? Nem törekszik-e az ember mindenütt a benne lévő lelkiismerettől a fölötte lévő csillagokhoz? Nem felel-e meg saját kétneműségének, ha azt Istenbe is belehelyezi? Nem tartozik-e hozzá az elnyomottak mindennapjaihoz Isten tehetetlenségének megtapasztalása?
Nem lehetséges-e, hogy kontár helyett költővel van itt dolgunk? Ez vonatkozik a könyv nyelvezetére is, amelyet már a kanonizátorok „barbárnak” neveztek, s amelyet mai teológusok „döcögőnek” mondanak, szemben az ÚSZ „simán” megírt irodalmával.
A szerző valójában a lázadó kommunikáció törvényeit követi. Tud annyira görögül, hogy legalábbis kifogástalanul írhatna. De nem akar. „Szakít” a nyelvvel. A beszéd inkongruenciája a hit inkongruenciájának felel meg. Mondhatni: itt találkozunk először a dadaizmussal. A szerző fellázad a keresztény establishment angolna simaságú Jézus-irodalma ellen. – Ezzel a nyelvértelmezéssel egybecseng a Jel színvilága, amely a szürrealizmust idézi. – A szürrealista képekhez hasonlóan az apokaliptikus események fülsiketítő lármája is elrettentheti a finom lelkeket. Vagy a hullatömegek égig hatoló bűze.

3.2.3.2. A Jelenések könyvének szociológiai bázisa

A folytonos (és a szó tárgyszerű értelmében vett) „érzékiségnél” is jobban eltávolítja a finom urakat a Jel-től a szerző társadalmi elkötelezettsége; és leginkább azokat a teológusokat, akik a „cselekedetmentes” vallásosságot az ÚSZ egyetlen legitim vallásosságaként védelmezik. Mert ez a szerző nem hagy kétséget a vallási praxis szükségszerűségét illetően („...megfizetek mindenkinek tettei szerint” – 2,23). A hitet és a cselekedeteket nem játssza ki egymás ellen, hanem összekapcsolja őket; számára a „cselekedetek” mindig az alsó rétegekkel való szolidaritás tettei, amelyeket „diakóniának”, asztalszolgálatnak nevez (2,19): éhezők megetetése, szomjazók megitatása, „haldoklók” megerősítése (3,2).
Teljesen tanácstalanná tette az urakat a szerző politikai radikalitása. Az apokaliptikusok minden igazságtalanul működő államot támadnak (Rómát és Babilont egyaránt). Elhibáznánk a Jel egyetemes gondolkodását, ha benne a Róma elleni harc kegyetlenségét csak keresztény-felekezeti módon fognánk föl. Jézus keresztre feszítésénél (ilyesmi bőven adódott akkoriban) fontosabbnak tűnik a szerző számára Jézus „próféciaként” (19,10) értelmezett világfunkciója: szívünk dobogjon az elnyomottakért. Amit a Jel támad, az nem Nero kegyetlensége, hanem az a rendszer, amely ezt a kegyetlenséget egyáltalán lehetővé teszi.
Sehol sem tűnik ki jobban az ÚSZ kollektív gondolkodása, mint a Jel-ben. Számára nem az egyének üdvössége a fontos, amit minden kor arisztokratikus egyházi klubjai szeretnek előtérbe állítani, hanem a megalázottak, szolgaságba taszítottak, elhagyottak és megvetettek (= proletárok!) java; azoké, akiknek „szeméről Isten minden könnyet le fog törölni” (21,4).
A Jel ezért döntő kiindulópontja a felszabadítási teológiának. E. Schüssler-Fiorenza nyomatékosan kiemeli, hogy a Jel nem „spiritualizálja” a megváltást, hanem „a világ agresszív kötöttségeitől és uralmi struktúráitól való megszabadításként határozza meg”. Ezért veszi a szerző a várt új társadalom, az „új föld” képeit a szegények költészetéből, a mesékből (gyöngyök, drágakövek, az élet fája, az élet vize, új név).
Az új társadalommal megváltozik az istenkép is. Nem a Krisztus-ikon határozza meg a vallási életet („templomot nem láttam a városban”). Az „új eget” a Bárány hordozza, a védtelenül megölt Jézus.
Nem várható, hogy a könyv e szociológiai bázisa feltárul azok előtt, akik – vakok lévén a szegények vízióihoz – magát (az ÚSZ-ből származó) „apokaliptikus” szót is lealacsonyítják mint „félelmeteset-fenyegetőt, kuszát, fantasztikusat, tárgyszerűtlent”, hogy felmagasztalhassák a felső rétegekre jellemző (s az ÚSZ-ből hiányzó) absztrakciójukat, az „eszkatologikusat”. A társadalmi motivációra utal az is, hogy az apokaliptikusokat évszázadokon át „rajongókként” diszkriminálták, ami a konzervatív teológusok kedvenc fogalma.

3.2.3.3. Az egyházi elutasítás politikája

Itt megelégszünk azzal, hogy egy-egy pillantást vetünk a Jel egyházi elutasításának fő időszakaira: a kanonizálás, a reformáció és a társadalmi forradalmak korára.
Nem lehet a Szentlélek működésére fogni, hogy egy csomó (nem egyforma teológiai súlyú) „levelet” kanonizáltak, de csak egyetlen prófétai írást (azt is az utolsó pillanatban), úgyhogy a többi apokalipszis elveszett, valószínűleg megsemmisítették őket. Könyvének veszélyeztetett léte kényszeríthette a szerzőt, de feltehetően inkább a későbbi redaktort, hogy az ÚSZ-ben egyedülállóan magába a könyvbe bevegye a szöveg sérthetetlenségének kánoni elvét (22,18). – Mindazonáltal az egyház újból és újból megtagadott mostohagyermeke maradt (az ÚSZ több ezer görög kéziratából csak 10 tartalmazza a Jel-t, s ezek közül is csak kettő helyesen).
A könyvvel szembeni, időközben elaltatott ellenállás rögtön feltámadt, mihelyt egyházi reformerek az apokaliptikus radikalitásból merítettek inspirációt. Példaként szolgálhat a német parasztháború. Luther „az összes bandavezérek bűvészkalapjának” nevezi; Müntzer szelleme viszont a Jel-ből táplálkozik.
Kívülállók számára maradt fenntartva, hogy észrevegyék a Jel és a nagy társadalmi forradalmak közelségét (francia és orosz forradalom). Érthető, hogy az egyház elfordult a forradalmak borzalmaitól; de elfordulása nem meggyőző, mivel jóváhagyta az apokaliptikus borzalmakat, amikor azokat a hatalom vitte végbe.
A Jel még ma is zavarja az egyházakat; mindmáig a teológusok mostohagyereke. A Jel-nek mint radikális könyvnek ugyanaz a sorsa, mint Jézusnak, a radikális gondolkodónak. Félreismerik, semmibe veszik, diszkriminálják. De ahogyan Jézus, e könyv is halhatatlan. Újból és újból feltámad.

3.2.4. Ideiglenes zárszó

Ha fenti elemzéseink a realitást tükrözik, akkor az ÚSZ kompromisszumokból keletkezett és ezáltal politikai könyv: teológiájában, vallásosságában és egyháziasságában is.
A kompromisszumok kizárják az eredetiséget. Apokalipsziseik a rómaiaknak, görögöknek és perzsáknak is voltak, s az újszövetségi teológia legeredetibb eredményének, az evangéliumoknak is megvannak elődeik a próféták szenvedéstörténeteiben, és rokonaik a görög tragédiákban.
A kompromisszumok kizárják a tisztaságot. A keresztények „hite” is igen korán „vallássá” fejlődött; Schillebeeckx szerint már 3 évvel Jézus halála után léteztek krisztológiai formulák.
A kompromisszumok kizárják az abszolútságot. Koruk termékeiként csak a történetiségre tarthatnak igényt. Ez az egyházra is vonatkozik, amely már az újszövetségi korban kiegyezett a fennálló rendszerrel. Ha pedig az ÚSZ „az egyház könyve” – ami nem vitatható –, akkor az egyház minden keresztény kompromisszum anyja.

4. Az eredmény

A vallásos emberek erősen hajlanak az előítéletekre, mivel kerülik azt, hogy ítéleteiket a valóság mérlegére tegyék; ugyanis „az ítéletek akkor válnak előítéletekké, ha az ember újabb tudás hatására nem képes lemondani, vagy nem akar lemondani róluk, még ha a tapasztalat emellett szól is” (G.W. Allport).
Erre a leginkább ott kerül sor, ahol a teológia „affirmatív” módon megszilárdítja az intézményes vallásosságot, ahelyett hogy kritikusan megkérdőjelezné; az előítélet döntő ismertetőjegye és egyúttal társadalmi bázisa a merevség: előítéletekről lemondani mindig azt is jelenti, hogy hatalomról lemondani.
Az ÚSZ e tekintetben nem kivétel; sőt az előítéletek az ÚSZ-ben is ideológiákká egyesülnek, amelyek az „uralkodó csoportok gondolkodásmódját oly intenzíven kötik érdekeik révén egy bizonyos helyzethez, hogy elveszítik képességüket ama tények meglátására, amelyek uralmi tudatukban megzavarhatnák őket” (K. Mannheim).
Három példát választunk most ki az ÚSZ-ből: a szexizmussá táguló antifeminizmust, az antiszemitizmussá erősödő antijúdaizmust és az előzőknél is rosszabb, keresztény kultúrává merevedett kapitalizmust.
Tárgyunk megköveteli, hogy ezúttal az eddigieknél erősebben fordítsuk figyelmünket a jelenre.

4.1. Szexizmus

A keresztény „nemiségellenesség” nem az egyházatyákkal kezdődik, ahogyan az általánosan elterjedt, hanem már az ÚSZ-ben. Az empírikus tudományágak inkább a szexizmus fogalmát használják, amely a következő részkérdéseket öleli föl: Csak a nemzést szolgáló nemiséget fogadják-e el, vagy az összemberi érés útjaként is igent mondanak rá? Szexuális normákra szűkítik-e, vagy felszabadítják az erotikus tágasságra? Egyenrangúan rendelik-e egymáshoz a nemeket, vagy egyiket a másiknak alárendelik és ezáltal neurotizálják viszonyukat? – Ami az ÚSZ szexizmusát illeti, nyitva maradhat az a kérdés, hogy a hellenista kultúra vagy a késő zsidó vallás határozta-e meg erősebben.

4.1.1. A kezdetek Pálnál

A keresztény szexizmus oly régi, mint az ÚSZ. Pál kezdeményezi 50 körül az 1 Kor 7-ben (látásmódját nem lehet atyái vallásával megalapozni (vö. ÉnÉn): „Jó a férfinak, ha asszonyt nem érint” (7,1 - hapteszthai). Ha másutt (Gal 3,28) eszmeileg igenli is férfi és nő egyenrangúságát, ezzel a kijelentésével a valóságban ismét megszünteti azt.
Fontos látni, hogy az „érintés” Pál számára nem azonos a „nemi érintkezéssel” (7,5: szünerkheszthai)! Az utóbbit tanácsolja, az előbbitől eltanácsol. Tanácsa félelemből fakad. Amitől Pál fél, azt a nők számára előírt szexuális tisztulási szertartásokból lehet kikövetkeztetni, amelyek nem voltak ismeretlenek előtte. Pál a nő nemiségét a tisztátalansággal azonosítja, és ezáltal a bűn közelébe helyezi (vö. 7,5: Sátán); tabuvá teszi, aminek megsértése romlást hoz. Aki pedig, mint Pál, a nő érintetlenségét általános eszménnyé emeli („Nem házasodni jobb” - 7,8), az magát a házaséletet is már csak a szexuális ösztönösségnek tett”engedményként” képes igenelni („Jobb megházadsodni, mint égni” - 7,9). Ugyancsak már Pál bevezette a keresztény házasságba a „köteles tartozás”, a „házastársi kötelesség” (7,3) fogalmát; ennek teljesítését „hatalommal” (exuszia, potestas - 7,4) is ki lehet kényszeríteni: a házastársak kölcsönösen „rendelkeznek” egymás testével.
A házastársak „köteles tartozásáról” szóló tannak megfelel a szent anyaság tana. Ez is megtalálható már az ÚSZ-ben; hatása elér egészen Nietzschéig és Hitlerig:

Az asszony azáltal menekül           Első és utolsó hivatása
meg, hogy gyermeket hoz a           a gyerekszülés legyen.
világra.     (1 Tim 2,15)                                  (Nietzsche)

Azt akarom, hogy a fiatalabb         Nemzetiszocialista nő-
özvegyek gyermekeket hozza-       mozgalmunk programja tulajdonképpen
nak világra.   (1 Tim 5,14)             egyetlen pontot tartalmaz,
                                                       tartalmaz, s az így hangzik: a gyermek.
                                                                       (Hitler)

Ha egyszer elkezdődött a férfi kevélysége, a mértéktelenségig folytatódik. Már az ÚSZ tartalmazza (a feldolgozatlan férfi-szexualitás kivetítéseként) a „gyöngébb nem” kifejezést (1 Pét 3,7), ami ideológia marad akkor is, ha kitalálói vallásilag alapozzák meg: „Nem Ádám lett félrevezetve, hanem az asszony” (1 Tim 2,14; még nevének említésére sem méltatja az asszonyt); ha azonban a nő az első a bűnben és második a teremtésben (Ter 2,21-22), akkor a férfinek kell őt „vezetnie”: az asszony „feje” a férfi (1 Kor 11,3.9).
Saját írásaikban Pál tanítványai még sokkal messzebb mennek; nem félnek „nőcskékről” beszélni, akik „mindig csak tanulnak, de az igazság megismerésére nem képesek eljutni” (2 Tim 3,7). Ez a gondolkodásmód kiválóan alkalmas arra, hogy fokozzák a nő „alázatosságát”; akárcsak az urak és a rabszolgák esetében, a pártosság számokkal bizonyítható:

figyelmeztető       Kol         Ef           1 Tim         Tit        1 Pét     össz     %
szavak                  3,18-19   5,22-33  5,5-6.9.14  2,2-6     3,1-6

a férfiakhoz         10           36               0             17         27           90        25
a nőkhöz               9           44            105             35        74         267        75

Cáfolata ez a számsor annak is, hogy a nők csak a kereszténységben érték el teljes jogállásukat; már az újszövetségi egyház intézményesen megszilárdította a férfiak uralmát a nők fölött.
A pauliánusoknak nem sikerült minden (keresztény) nőt „alázatosságra” nevelniük; különösen a felső réteg asszonyainál ütköztek ellenállásba, mert ők nem voltak készek lemondani görög szabadságukról (vö. Ef 5,33; 1 Tim 2,12). Ahol azonban a nők meggyőződésük ellenére „alávetették magukat”, ott – akárcsak férjeik – már az újszövetségi korban egyházi szexuálneurózisban betegedtek meg (Ef 5,33 – Kol 3,19; 1 Kor 7,5; 1 Tim 5,11). Az ekkléziogén neurózissal zárul az újszövetségi szexizmus köre; ez a szexizmus is arra szolgál, hogy megalapozza az egyik nem uralmát.
Már az evangéliumok leértékelik a nők vallási szerepét (csak Mk ismeri el, hogy Jézus feltámadásának első tanúi nők voltak, és csak Jn, hogy ezek közül az első egy prostituált volt; még a nőbarát Lk is „fecsegésnek” minősíti az asszonyok beszámolóját). De később sem riadtak vissza attól, hogy egész szakaszokat becsempésszenek (a nők beszédtilalma, 1 Kor 14,34) vagy kihagyjanak (a házasságtörő asszony, Jn 8).

4.1.2. A szexizmus egyházi következményei

Senki sem várja el, hogy a kora keresztény egyház elszakadjon a paulinista szexuális tanoktól, miután változtathatatlanként kanonizálta őket. De senki sem találhatja helyesnek, hogy a késő keresztény egyház – mióta elismeri az újszövetségi normák korhoz kötöttségét és ezzel változhatóságát – éppen azokat a normákat védelmezi a legmakacsabban, amelyeknek a legnagyobb szükségük lenne a változtatásra: születésszabályozás, kötelező papi cölibátus, nők papsága.
Így az a veszély fenyegeti a katolikus egyházat, hogy nemcsak az össz-kereszténység, hanem a világtörténelem döntő óráját is elszalasztja. Itt Jézus, a názáreti férfi radikális gondolkodás-átalakítására lenne szükség.

4.1.3. Jézus másképp gondolkodott

Az ÚSZ-ben Jézusnak egyetlen szava sem található a szexualitás mint emberi őstapasztalás ellen, főként nem a nő szexualitása ellen. Nem botránkozik meg azon, hogy férfi és nő „egy hússá lesznek”. Korának szokásai ellenére elfogulatlanul viselkedik a nőkkel szemben. Tanításában is gondol rájuk (kenyérkovászolás, a szülés fájdalma és öröme, az elveszett drachma megtalálása; Isten Országának női szimbólumai: a növekvő vetés, a terméshozó fa, az életadó szőlőtő; a házban végzett munkájuknak ugyanolyan rangot tulajdonít, mint a férfiak mezőn végzett munkájának; a varrást és szövést a vetéssel és aratással egyenrangúként említi; számára a sütőkemence éppúgy vallási szimbólum, mint a csűr, a varrótű éppúgy, mint az eke; csak a ruhák foltozására – a proletárasszonyok saját munkájára – három szót használ: Mk 2,21).
Sok minden utal arra (vö. H. Wolff: Jézus, a férfi...), hogy Jézus személyiségében a női elem, az anima szerencsésen kiengesztelődött férfias ősalkatával, az animusszal, úgyhogy nem tűnik tévútnak, ha ebben látjuk megalapozva a kiengesztelődés gondolatát mint tanításának egyik alapvonását.
Hogy nőtlensége ellenére – vagy éppen azért – milyen hatalmas szerepet játszottak a nők az életében, arra abból a befolyásból lehet következtetni, amelyet vallási döntéseire gyakoroltak. A népétől idegen szír asszony iróniája arra késztette, hogy kritikusan megfontolja feladatának a zsidó népre történt beszűkítését (Mk 7,26). A népének hitétől idegen szamaritánus asszony egyetemes istenismeretté tágította misszióját (Jn 4,21). Még világosabban kitűnnék az a hatalom, amellyel a nők rendelkeztek egzisztenciája fölött, ha az evangélisták szándékosan nem kicsinyítették volna.
Ugyanerre a tendenciára utal, hogy Isten Országának gondolata oly mértékben zsugorodik az ÚSZ-ben, ahogyan a patriarchális istenkép dagad:

                               ÚSZ    Mk     Jn
      Isten                1314     48       83
      Atya (ált.)         415     18     137
      Isten-Atya        165       4      104
      Ország (ált.)     162     20          5
      Isten Országa     66     14          2

Jézus maga világosan elfordul a patriarchális hagyománytól a válás kérdésében. A férfi egyoldalú válási jogát kifejezetten emberi találmánynak nevezi! (A legősibb evangéliumban megőrzött hagyományt már Mt aláássa az ún. „paráznasági klauzulával”.)
A jézusi mozgalom és a páli mozgalom közti szakadékot nem lehet figyelmen kívül hagyni. A Mk-evangéliumban a szexualitás semmilyen szerepet nem játszik, a pauliánusok nem tudnak megszabadulni tőle. És aki olyan sokszor beszél kurválkodásról, mint ők – 20-szor, míg Mk 1-szer –, annak kompenzációként szüksége van a szüzességre – Pál 7-szer, míg Mk 0-szor.
E nyelvi változás a társadalmi struktúra változására utal, és ezzel arra, hogy a Jézus-mozgalom keresztény vallássá változott. A Jézus-mozgalom mint a kizsákmányolt vidéki lakosság forradalmi felkelése számára megszűnt a szexualitás iránti érdeklődés; ezért egy szó sem esik róla ősiratukban. Ez az érdeklődés csak akkor támadt fel, amikor a városok jómódú felső rétege elfojtotta a lázadást. Nem véletlenül vezette be Pál Korintusban azt a jelszót, hogy (szexuálisan) „ne tagadják meg magukat egymástól” (1 Kor 7,5).
Ezt a társadalmi diszkontinuitást már az őskeresztény csoportokban elismerni becsületesebb dolog, mint teológiai kontinuitással kijátszani. És ha Pál ebben veszítene, Jézus pedig nyerne, kárt szenvedne-e ettől Isten Országa?

4.2. Antiszemitizmus

Aki Konstantintól számítja a keresztény antiszemitizmust, az kitér az ÚSZ tényei elől. Meglehet, az ÚSZ szerzői nem akartak antiszemitizmust, de a csekély kezdet magában hordja a hatalmas véget, ezért meg kell vizsgálnunk e szövegek 2000 éves hatását. A probléma terjedelmessége arra kényszerít, hogy egyetlen kérdésre korlátozódjunk: Igazolható-e egyetlen példán a vallási antijúdaizmus átcsapása politikai antiszemitizmusba? E kérdés megválaszolására kiválóan alkalmasnak tűnik a „német eset”. Hitler megvallotta, hogy azon átok beteljesítőjének tartja magát, amelyet az ÚSZ a zsidó népre vonatkoztat, Hitler kiszolgálói pedig Luther antiszemitizmusára hivatkoztak. Luther viszont kedvelte Pált és Jánost, akik az ÚSZ szerzői közül a leginkább vádolhatók antiszemitizmussal. Tiszta véletlen lenne, hogy a legradikálisabb antiszemitizmus, amelyet csak ismer a történelem, a klasszikus paulinizmus földjén fejlődött ki?

4.2.1. A kezdetek Pálnál

Az ÚSZ legrégebbi írása, amelyet Pál 50 körül küldött Szalonikibe, olyan megfogalmazásokat tartalmaz a „zsidókérdésről”, amelyek elevenen emlékeztetnek az antiszemitizmus Hitler alatti szóhasználatára: Pál kollektívan vádolja a zsidókat „minden ember ellenségeiként”, és három vádpontot említ: üldözik őt és akadályozzák pogánymisszióját; megölték a prófétákat; megölték Jézust (1 Tessz 2,15-16).
A legkönnyebben az első vád tartható fenn. Ám érthető, hogy a zsidók semmit sem gyűlöltek jobban, mint egy ember Istenné nyilvánítását. Pálnak látnia kellett, hogy itt hit áll szemben hittel, és a zsidók számára is biztosítania kellett volna azt az abszolútságot, amellyel ő hirdette a maga hitét.
Vitatott a másik két vádpont. Történetileg csak kevés prófétagyilkosság ismert Izraelben; de ezek az esetek sem elégségesek ahhoz, hogy a zsidókat kollektívan prófétagyilkosokként lehessen vádolni.
Eldönthetetlen a zsidók vétkessége Jézus kivégzésében. A zsidók vezető rétege biztosan kollaborált a római megszállókkal, a zsidó nép kollektív vádolása azonban egyszerűen igazságtalanság.
Pál tehát klasszikus módon áldozata egy elő-ítéletnek, amikor kötelezően ragaszkodik egy ítélethez anélkül, hogy tudomásul venné a tényeket, noha megtehetné. Előítélete a demagógiával határos, annál is inkább, mivel alaptételei közé tartozik, hogy „mindent kritikusan meg kell vizsgálni” (1 Tessz 5,21).
(Az igazságosság kedvéért meg kell jegyezni, hogy Pál – az ÚSZ legellentmondásosabb szerzőjeként – a zsidókról egészen másképp is nyilatkozott: Róm 9,3; 11,2.12.15.)

4.2.2. Az antiszemitizmus feltartóztathatatlan fellendülése

Indítószövegének (1 Tessz 2,15-16) létrejötte óta a keresztény antiszemitizmus virulens maradt, s elkezdett az összes újszövetségi írásokba behatolni. E szöveg kettős szakralizálása – előbb Pál, majd a kanonizátorok révén – elfojtott minden kritikát a kereszténységen belül.
Világosan leolvasható ez a növekedés az evangéliumokban. Mk még csak a zsidó vezető réteget vádolta, Mt már az egész zsidó népet, nekik tulajdonítva – a zsidó tudósok szerint rágalmazó módon – azt az önátkot („Vére legyen rajtunk és gyermekeinken!”), amelyet a következőkben zsidó pogromokra való ősfelszólításként használtak ki. Keveset használt, hogy a megegyezésre kész Lk enyhíteni próbált; mert amit itt zsidóellenesség tekintetében elmulasztott, azt pótolta az ApCsel-ben (2,23; 3,13.22; 13,27.46; 14,2; 18,6), ahol felzárkózott a zsidók elvettetésének mítoszához. E mítosz megszilárdítása érdekében az evangélisták a hazugságtól sem riadnak vissza. Júdást, akit Pál még nem ismer, egyre rosszabb színben tüntetik fel, Pontius Pilátust pedig, akit a történészek csak minden hájjal megkent politikusként ábrázolnak, egyre jobb színben, aminek megint az lett a következménye, hogy a zsidók egyidejűleg idealizálják Júdást (vö. Júdás Iskariót evangéliuma) és diszkriminálják Jézust. Zsidó tudósok szerint Jn evangéliumában éri el csúcspontját az újszövetségi antijúdaizmus: Szerzője Júdást mint tolvajt a zsidó pénzsóvárság őstípusává teszi, „ördögi vágyakat” tulajdonít a zsidóknak, és azzal, hogy az „ördög gyermekeinek”, tehát kozmikus hatalomnak nevezi őket, a páli „az emberiség ellenségei”-vádat a „világ(mindenség) ellenségei” váddá bővíti (akárcsak a náci antiszemiták).
Tisztességtelennek tűnnek a teológusok, amikor az újszövetségi antijúdaizmust kompenzatórikus módon a „visszautasított szeretetre” vezetik vissza, de Júdás mélypszichológiai értelmezését nem veszik tudomásul, jóllehet az ÓSZ erre invitál a bűnbak-elmélettel. Alapos a gyanú, hogy a keresztények antiszemitizmusa azzal a „Megváltóval” szembeni, rejtett gyűlöletükből forrásozik, akit valóban „megvallanak”, de akinek megváltói voltát nem tapasztalják. îgy be nem vallott gyűlöletüket a zsidókra vetítik ki, akik „azt a felismerést képviselik, hogy a történelem és a keresztény egzisztencia nincs megváltva; a zsidók szemében Krisztus így a bosszú eszközévé válik, hogy üldözzék azt a népet, amely várja az eljövetelét (Krisztus = Messiás!), és a keresztények Krisztusában nem képes saját megváltását felismerni” (R. Ruether).

4.2.3. A zsidókat, mint Jézust, eltenni láb alól

Bármennyire vitassák is a teológusok az újszövetségi szövegek zsidóellenes szándékát, nem vitathatják azok zsidóellenes recepcióját a keresztények részéről. A keresztény antiszemitizmus a legutóbbi időkig elsődlegesen arra a felelősségre hivatkozott, amelyet az ÚSZ tulajdonított a zsidóknak Jézus halálát illetően, és kitartott a vallásilag megalapozott „végső megoldás” (Endlösung!) mellett. Ahogyan Órigenész fogalmazta: „Jézus vére nemcsak azokhoz tapad, akik Jézus kortársai voltak, hanem bizony minden jövendő zsidó nemzedékhez az idők végezetéig.” A középkorban a nagyhét a év legveszélyesebb időszaka volt a zsidók számára, és a pápák már a korai középkorban kényszerítették Róma zsidóit, hogy „szégyenjelet” viseljenek.
A reformátorok a zsidóüldözés ökumenéjében találtak ismét egymásra a pápákkal. Luther széles rezonanciát keltett a maga zsidógyűlölete számára azzal, hogy Pál és János írásait az ÚSZ velejeként napi olvasásra ajánlotta. Megszemélyesítette a zsidók János általi ördögivé tételét: „Éppoly könnyű egy zsidót megtéríteni, mint az ördögöt megtéríteni”, és hét pontban fogalmazta meg az „Endlösung” programját. Azt követeli, hogy:
1. házaikat rombolják le; viszont el lehet helyezni
   őket egy tető alatt vagy egy ólban, mint a cigányokat;
2. teljességgel vonják meg a zsidóktól a védőkíséretet és
   az utcát; maradjanak otthon;
3. vegyenek el tőlük minden készpénzt, valamint ezüst- és
   aranyékszert, és megőrzésre tegyék félre;
4. gyújtsák fel zsinagógájukat, és ami nem akar elégni,
   azt fedjék be földdel;
5. vegyék el minden könyvüket, az egész Bibliát is, egyetlen
   lapot se hagyjanak meg;
6. a fiatal és erős zsidó férfiaknak és nőknek adjanak csép-
   hadarót, fejszét, rokkát és orsót a kezébe, és arcuk ve-
   rejtékével kerestessék meg velük kenyerüket;
7. maradjunk meg más nemzetek, mint Franciaország, Hispánia,
   Csehország közös bölcsességénél, és velük együtt tartsuk
   számon, mit szedtek ki belőlünk uzsorával, őket magukat
   viszont egyszer s mindenkorra űzzük ki az országból.
   Örökre el velük!

A lutheri antiszemitizmus a német nemzetiszocializmusban érte el csúcspontját. Hitler őrá hivatkozott: „Nagy ember volt ő, rejtély. Egy csapásra áttörte a homályt; úgy látta a zsidókat, ahogy mi csak ma kezdjük látni őket.” A lutheránus egyházzal hű kollaborációban a hitlerista antiszemiták Luther 450. születésnapjára időzítették a zsinagógák felégetését. „Luther szavai (amelyeket a fejedelmekhez intézett a parasztokkal kapcsolatban) díszíthetnék a mai rendőrségi központok és koncentrációs táborok kapuit” (F. Heer).

4.2.4. Ideiglenes zárszó

A keresztény antiszemitizmus 2000 éves nevelés eredménye. Rendkívüli fáradságra lesz szükség ahhoz, hogy rövidebb időn belül leszokjunk róla. Ehhez nem elég, hogy a keresztények megvallják bűnüket. Az sem elég, hogy a „zsidókat”, a keresztény antiszemitizmus termékét új fényben lássuk. Meg kell válni a páli Krisztustól is. Ha elismerjük, hogy Jézus nem tartotta önmagát messiásnak, ami ma egyre inkább a teológusok közmegegyezésévé válik, akkor megbuknak a zsidókkal szembeni páli szemrehányások (Róm 9,32; 11,7.8.12.15; 2 Kor 3,14.18; Róm 11,25).
Ha az antik kort követő antiszemitizmus, a politikai is, az ÚSZ-en alapul, akkor az ÚSZ-et is új fényben kell látnunk. Aki a keresztény antiszemitizmus indítószövegét Pállal és az egyházzal Isten szavának tartja, annak Istent is meg kell terhelnie e szöveg előítéletességével. Akinek ezt tiltja a hite, annak viszont szakítania kell azzal, hogy egy irodalmi terméket Istennek fölébe helyezzen. Ezt annál is inkább megteheti, mivel ezzel Jézust követné, aki ugyan elismerte az ÓSZ-et, de ahol embertelenségre bukkant benne, ott túllépett rajta.

4.3. Kapitalizmus

Az ÚSZ-nek mint a világ egyik legellentmondásosabb könyvének Istene sok arcot visel; az egyik ─ amelyet a teológusok a legkevésbé várnának – a kapitalista Isten arca (a monoteizmus másutt, a zsidóságban és az iszlámban is kéz a kézben jár a kapitalizmussal.) – Lehet, hogy a keresztény kapitaliznus csak a kálvinizmusban virágzott fel, de gyökerei az ÚSZ-be nyúlnak, csak az ÚSZ szakralizálása megakadályozta, hogy észrevegyük ezeket a gyökereket, ami persze nem gyöngítette azok hajtóerejét, hanem teljes életet biztosított számukra.

4.3.1. A kezdetek Pálnál

Ha a kapitalizmust Karl Marxszal ama hatalomként határozzuk meg, amely mindent áruvá változtat (Istent, a természetet, az embert és annak gyártmányait), akkor a kereszténységben egészen Pálig követhetjük nyomon. (Marx klasszikus meghatározása semmit sem veszített érvényéből. A „fejlett” kapitalizmus, a „szabad piacgazdaság” is mindent áruvá változtat, ld. a nő áru-jellegét. Megmaradt az ember elidegenedése is, csak kifinomult; megmaradt a kizsákmányolás is, csak áthelyeződött távoli országokba; megmaradt a két osztályból álló társadalom is, csak jobban tudja álcázni magát.)
Pál az ember vallási adósságát pénzügyi adóssággá nyilvánítja, amint megváltástanának üzleti nyelve csalhatatlanul tanúskodik erről: Isten „eladja” az embert a bűnnek, „készpénzfizetés ellenében” visszavásárolja, „rabszolgává bélyegzi”, „jóváírja” a tartozás összegét, valakinek a „számlájára írja” és ragaszkodik a teljes „jóvátételhez” (Róm 7,14 - 1 Kor 6,10; 7,23 - 2 Kor 1,22 - Róm 4,4; 5,13 - 2 Kor 1,22).
Pál annyira szerelmes a kapitalizmusba, hogy magát Jézus testét is kapitalizálja, de azzal a kultikus szóval palástolja ezt a pénzügyi tranzakciót, amely minden korban igazolja a kapitalizmus keménységét, s ez az „áldozat”. Az újszövetségi (páli) Isten az emberiség megfizethetetlen adósságának fedezéséül saját Fiának testét és vérét követeli. Ha elfogulatlanul szembenézünk ezzel a tannal, érthetőnek tartjuk, hogy a teológusok Isten oly sok szadomazochizmusa elől szégyenlősen az üdvösség „ökonómiájába” menekülnek (Ef 1,10). Egy marxista, Ernst Bloch detektívtekintetére van szükség ahhoz, hogy igazi nevén nevezzük a dolgot: „Az áldozati halál tanának Krisztusa saját ártatlan vérével fizette meg az adósságot, sőt érdemfölöslege révén kegyelmi kincset halmozott föl egyházi kezelésre.<170.
A „felhalmozásban” (marxistául: az akkumulációban) dobog a kapitalizmus szíve, függetlenül attól, hogy bűnt és kegyelmet, vagy tulajdont és adósságot halmoznak-e fel. Pál e tekintetben a legbiztosabb utat járja, amikor bevezeti a kereszténységbe az evangéliumoktól idegen, de a kapitalizmusban jól ismert „örökölt adósságot” („áteredő bűn”). Azáltal, hogy nem lehet elmenekülni előle, az „örökölt adósság” (amely minden új születéssel újabb adósságot halmoz fel) Marx szerint a kapitalista termelési mód „külső kényszertörvényeihez”, Max Weber szerint a kálvinizmus „szilárd házához” hasonlít.
Pál már a kapitalizmus és a szexizmus egységét is igazolja, csak ezt önmaga előtt is leplezi, amikor Ábrahám és Hágár megalapozó történetét allegorizálja (Ter 16; Róm 4; Gal 4), úgyhogy meg kell neveznünk a realitást: Hágár éveken át elég jól megfelelt szexuális tárgynak; amikor azonban a vagyon elosztásáról volt szó, fiával együtt kitette őt az éhhalálnak: „Ne a rabszolganő fia örököljön, hanem a szabad asszony fia.” Pál ezáltal a vagyon funkciójaként definiálja az életet, akárcsak az antik rabszolgatartó társadalom, amelyben a „biosz” régtől fogva „vagyont” is jelent (Gal 4,30). ─ Találhatott volna-e az asszonyokkal és gyerekekkel szembeni (kora)kapitalista brutalitás hatékonyabb mintaképet Ábrahám keménységénél? Nem uralmának legbiztosabb eszközeként használta-e mindenkor a kapitalizmus a pusztába kitevést, azaz az éhséget?
A teológusok akkor is kitérnek a döntő kérdések elől, amikor a Krisztus általi (rabszolga-)kiváltást (a „megváltást”) csak a páli megváltástanbeli „képnek” ismerik el. Kétségtelenül kép ez, de szabad-e kritikátlanul átvinni a vallásra azokat a praktikákat, amelyek egy igazságtalan rendszer fenntartását szolgálják? Ha akkoriban a kiváltás (Freikauf = bizonyos összeg lefizetésével történő felszabadítás) isteni magatartást tükrözött, miért nem lehet az ma a szabadságharc (Freikampf)? És mikor veszik már észre a teológusok, hogy a kapitalizmusban a hit hitellé válik, a bűn adóssággá, a hívő hitelezővé, a gondviselés előrelátássá, az összetartozás lekötelezettséggé?

4.3.2. A farkastörvény az evangéliumokban

A legkorábbi evangélista már Pál után egy vagy két évtizeddel megfogalmazza a kapitalizmus alaptörvényét, ahogyan azt a keresztény világ még ma is gyakorolja: „Akinek van, annak még adatik, akinek nincs, attól még az is elvétetik, amije van” (Mk 4,25). De ha Márk még tisztán (vallásilag) értette is ezt, nem tudta megakadályozni, hogy antitársadalmian hasson vissza a társadalmi életre, ahonnan szállóigeként merítette. A vallási elit társadalmian az urakban tér vissza, a vallási tömeg a szolgákban.
Ezt az értelmezést egy szociológus önkényének lehetne tartani, ha nem botlanánk már a következő evangéliumban a kiérett kapitalizmus kulcsszavába: „Akinek van, annak még adatik, és fölösleget fog birtokolni, akinek azonban nincs...” (Mt 25,29). (A fölösleg szükségszerű következménye a szükségesek hiánya a másik oldalon...) A szöveg megadja a farkastörvény „Sitz im Leben”-jét is, a bankot (a „trapedza” mint „bank” csak Mt 25,27-ben és Lk 19,23-ban, a „trapedzitész” mint „bankárok” csak Mt 25,27-ben fordul elő), s a példabeszéd vitathatatlanul a kapitalista „akkumulációt” védelmezi, amelyben a gazdagok még gazdagabbak, s a szegények még szegényebbek lesznek: A kezdettől gazdag nemcsak a leggazdagabb jutalmat (tíz várost) kapja, hanem még a szegényre bízott, de profit nélkül maradt pénzt is neki ajándékozzák. A szegény teljesen üres kézzel távozhat.
A kapitalizmus csillagórája volt, amikor a kapitalizmusra való alkalmatlanság mátéi diszkriminálását (Mt 25,26) Kálvin pozitívra fordította; ez az interpretáció aztán lehetővé tette számára, hogy a keresztényeknek is megengedje a kamatszedést, s hogy közben „jó lelkiismeretüket” is megtarthassák.
De ezt csak azért tehette meg, mert a bankpéldabeszédben lelt örömében figyelmen kívül hagyta a próféták antikapitalista hagyományát, amely a tulajdont a munkához köti (Iz 65,21), szemben e példabeszéddel, amely szégyentelenül védelmezi a munka nélküli bevételt: „Aratok, ahol nem vetettem, és gyűjtök, ahol nem szórtam” (Mt 25,26), avagy banktechnikailag kifejezve: „Leemelem, amit nem fizettem be” (Lk 19,22). (Az utóbbi mondat nyelvtani fordulata – az „isteni passzívum” (adatik, elvétetik) helyébe az aktív Én lép – a magánkapitalista gondolkodásmódba való átmenetet hirdeti meg.)
Máté evangéliuma egy ma is szokásos kérdéssel: „Nem tehetek az enyémmel azt, amit akarok?”, a tulajdon abszolút jogát vallja, és a másik, „Csak nem vagy irigy?” kérdéssel a társadalmi kiváltságokkal szembeni minden kritikát irigységként, az eredeti szöveg szerint „gonoszként” diszkriminál (Mt 20,15).
A magánkapitalista gondolkodásmóddal azonban a kapitalista keménység is növekszik. Ábrahám keménysége még objektíven megalapozott lehetett (kora öröklési törvényei által); a kötetlen tulajdon szubjektív önkénye azonban már az evangéliumban példátlan kegyetlenséghez vezet. A bankpéldabeszéd brutális paranccsal végződik, amely első szavával minden kritikus ellenvetést lesöpör: „Egyébként, ellenségeimet, akik nem akarták, hogy királyuk legyek, hozzátok ide, és szemeim előtt végezzétek ki őket (Lk 19,27).
A jánosi szerzők hiába küzdöttek e korakapitalizmus ellen. Hiábavalóan hívtak föl egy apokalipszisben a kapitalista termelési viszonyok bojkottjára, hiábavalóan tiltakoztak saját evangéliumukban a „kiváltás” megváltástana ellen (Jel 12,10; 18,3-4; Jn 15,15). ─ A keresztény egyházak mind megadták magukat a kapitalizmusnak, mind a mai napig.

4.3.3. Ellentmondásban Jézussal

Lehetséges, hogy az „Akinek van, még adatik...” mondás magától Jézustól származik; ekkor azonban a hétköznapi életből vette, mint máskor is, és ironikusan értette, ahogy erre máskor is akad példa: „Akinek nincs, attól még az elvétetik, amije van.” – Ezzel szemben aligha lehetséges Jézusnak tulajdonítani a bankpéldabeszédet. Nyereséghajhászó, könyörtelen és erőszakos üzletemberként elképzelni Istent – káromlással határos. Jézus nyomában járva inkább a nyomornegyedekben találkozunk Istennel, mint a gazdag banknegyedekben.
Alighanem a Jézusra emlékezés volt az, ami másfélezer éven át visszarettentette a keresztényeket a kizsákmányoló kamatszedéstől, és Jézus elfelejtése az, ami elvette tőlük a rettenetet (hivatalosan, kánonjogilag 1917-ben szűnt meg a kamatszedés tilalma, c. 1543). A kölcsönzésről szóló jézusi ige (Lk 6,35) nem egészen világos, de Jézus – a proletárszokásoknak megfelelően – valószínűleg csak arra kérte tanítványait, hogy „egyszerűen” (= feltételek nélkül) kölcsönözzenek pénzt, ha éppen van nekik.
Itt az ideje, hogy a keresztények, akik „képtelenné váltak a szegénységre”, vegyék a bátorságot a „nagy ugráshoz”, és a konzum-egyháziasság gyakorlata megtérjen az Isten Országáért és annak igazságosságáért végzett munkához. Ha a keresztények harcolni akarnak a nyomor ellen, akkor nem szabad diszkriminálniuk a szegénységet, hanem Pier Pasolinivel világosan kell beszélniük: „Térjünk meg! Éljen a szegénység! Azt mondom: a szegénység, és nem a nyomor.” Vajon véletlen-e, hogy a legdöntőbb szó, amelyet e tekintetben Jézustól ismerünk, a kapitalizmus arcul csapása? Isten és a Pénz kizárják egymást (Mt 6,24).

4.3.4. Ideiglenes zárszó

A Friedrich Engels által nem jogtalanul „az emberiség legnagyobb forradalmának” nevezett kapitalizmus esetén válik a legvilágosabbá, hogy már csak a gondolkodás forradalma győzheti le a három előítéletet; mert „könnyebb egy atomot szétrobbantani, mint egy előítéletet” (A. Einstein). Hogy hol kellene kezdeni, az nyitva maradhat. A döntő a kezdeményezés hármassága; mert a szexizmus, az antiszemitizmus és a kapitalizmus olyan egységet alkot, amelynek a megbonthatatlanságára itt csak utalni tudunk.
A hármas egység magvának a szexizmust kell tekinteni. Belőle fakadt a legkorábban az ember uralma az emberen. Etnológiai leletek támogatják azt a marxista tételt, hogy az osztálytársadalom a férfiak „őspuccsával” kezdődött. Keresztény termékként a szexizmus félreérthetetlenül patriarchális vonásokat visel; minél magasabban állnak a keresztények, annál energikusabban vonják meg a nőktől ősi jogaikat. – A keresztény szexizmus mélyen belenyúlik az antiszemitizmusba. „Testiekként” szidalmazta a zsidókat már az ÚSZ, amit a keresztények sosem értettek másként, mint szexuálisan, úgyhogy az antiszemiták, minél keresztényiebbnek adták ki magukat, annál mélyebben gyűlölték a zsidókat mint asszonyaik elcsábítóját. – A keresztény antiszemitizmus azután ismét a kapitalizmussal függ össze. Csak a keresztények tiltották meg a zsidóknak a földtulajdon birtoklását és a földművelést, és szorították őket a bankszférába, úgyhogy a határozott keresztények, minél antiszemitább módon viselkedtek, annál radikálisabban üldözték a zsidókat mint „nemzetközi összeesküvőket.” – A kapitalizmustól – bezárva a kört – a szexizmushoz vezet vissza az út. Bár a keresztények elvetik a nők eladhatóságát, a statisztikák kimutatják, hogy éppen az ún. keresztény országok nagy mértékben alá vannak vetve a prostitúciónak. Nincs kapitalizmus prostitúció nélkül.
E kör feltörésében nem segítenek semmilyen reformok, „amíg a maximák alapja tisztátalan marad”. A keresztény egyházaknak és egyéneknek csak akkor sikerülhet feltörni ezt a kört, ha „a szívükben lezajló forradalom révén” megújulnak (Kant).
Csak a gondolkodás forradalma győzheti le a keresztény szexizmust. Ez véget vetne a fölösleges bűntudatok termelésének, és mindkét nem számára felszabadítaná az utat az eredeti boldogság megtapasztalásához. Ha a keresztények többé nem mérgezik meg a nemiséget, nem fognak többé istenmérgezésben szenvedni.
Csak a gondolkodás forradalma győzheti le a keresztény antiszemitizmust. Ez véget vetne a fölösleges krisztológiák termelésének, és mind a zsidók, mind a keresztények számára szabaddá tenné az utat az autentikus Jézus megtapasztalásához. Ha a keresztények majd „Isten Országaként” munkálkodnak együtt vele, akkor egyházaiknak többé nem lesz szükségük arra, hogy bűnbakként kezeljék a zsidókat.
Csak a gondolkodás forradalma győzheti le a keresztény kapitalizmust. Ez véget vetne a nyomor misszionáriusi exportjának, és mind a keresztények, mind a nem-keresztények számára szabaddá tenné az utat a kapitalizmus előtti istenmegtapasztaláshoz. Ha majd a keresztények nem bálványozzák többé a kapitalizmust, nem lesz szükségük arra, hogy meneküljenek Isten elől.
Ez a hármas forradalom bizonnyal sértené az ÚSZ sérthetetlenségét. De mennyire, ha Isten ebben a könyvben – mint az összes szentírásokban – el lenne temetve és a Harmadik Napra várna?! És ha nem, mi szolgálná inkább Isten dicsőségét: a manipulált szöveg vagy a kritikus gondolkodás?

108.600

Megjelent az „Érted vagyok” c. folyóirat 1999. február-augusztusi számaiban.