ANDRÁS  EVANGÉLIUMA

Előszó
András evangéliumához

Mindenekelőtt a mű címéhez és alcíméhez kell magyarázatot fűznöm. Szó sincs arról, hogy új apokrif (azaz nem kanonizált) evangéliumot fedeztem volna föl, és tennék közzé. Ez az összeállítás – a szándékosan-játékosan megtévesztő alcím ellenére – mindenestül az én alkotásom. A fiktív alcímmel csupán azt kívánom sugallni, hogy az itt olvasható evangéliumi tartalom – nézetem szerint – a legősibb, a legeredetibb és a leghitelesebb. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy tévedhetetlennek képzelném magamat, de meggyőződésem, hogy pillanatnyilag ez áll a legközelebb a „történeti Jézus” személyiségéhez és tanításához. Az András nevet pedig egyrészt azért választottam, mert azt akartam egyértelművé tenni, hogy ez az összeállítás az én felfogásomat tükrözi, másrészt azért, mert András apostol nevéhez kötődő apokrif evangéliumról nem tudunk ugyan, de ezzel a névadással mégis az apostoli hagyományhoz tudom kötni a leírtakat.
„András evangéliumát” a szinoptikusok, azaz Máté, Márk és Lukács szövegeiből állítottam össze, mégpedig úgy, hogy egyes szövegrészeket átvettem tőlük, másokat kihagytam, s amit átvettem, azt nemegyszer kissé átírtam, továbbá több helyen be is toldottam a szövegbe a saját meglátásaimat, magyarázataimat (ahogyan ezt a kánoni evangéliumok szerzői is megtették a maguk módján).
Az átvételek, kihagyások, átírások és betoldások nem önkényesek: indoklásukat az érdeklődő olvasó megtalálhatja a szinoptikus evangéliumokhoz írt kommentárköteteimben, amelyeket az Elpídia Kiadó jelentetett meg (Márk: 2003, Lukács: 2007, Máté: 2013; ld. http://www.bokorportal.hu/gromon_evangeliumok.php).
Ezzel a munkával az volt a célom, hogy lehetőség szerint megtisztítsam a szinoptikus evangéliumokat azoktól a mitikus, mágikus és dogmatikus elemektől, amelyek akár szándékos beavatkozás nyomán, akár önkéntelenül rakódtak rá a „Jézus-eseményre” már az áthagyományozás, majd pedig az írásba foglalás során. Hiszen kétségtelen tény, hogy az evangélisták számtalan esetben a saját értelmezésüket/teológiájukat adták Jézus szájába, vagy fűzték hozzá tanításához és tetteihez. Hogy egyértelmű legyen, mire is gondolok, álljon itt a rárakódott elemek egy-egy példája: a Máté- és a Lukács-evangélium ún. gyermekségtörténete (mitikus) – Jézus varázslásszerű csodái (mágikus) – Jézus fölmagasztalása „Úr”-rá (dogmatikus). Mindezeket le lehet hántani a megfelelő szentírástudományi módszerekkel, és így megközelíthetjük az „eredeti Jézust”.
Célomat a válogatás (átvételek-kihagyások), a kisebb átírások-átfogalmazások és a betoldások eszközével akartam elérni, hogy ne legyen szükség lábjegyzetekre, hanem lehetőleg maga a szöveg tartalmazza az általam hitelesnek tartott értelmezést és mondanivalót. Ez a módszer részben magyarázatot ad arra is, hogy miért vettem vagy nem vettem át a szinoptikusok bizonyos részleteit: Azokat hagytam ki (például Jézus gyermekségtörténetét vagy megkísértésének leírását), amelyeknek az értelmezését az imént említett módon már nem tudtam megoldani, hanem lábjegyzetekre lett volna szükség. De úgy vélem, nem maradt ki semmi olyan, ami Jézus üzenetében igazán lényeges.
Munkámat abban a reményben bocsátom útjára, hogy általa könnyebb lesz – vagy legalábbis könnyebb lehet – megérteni, és ezért követni is Jézus tanítását és életpéldáját.
G. A.

András evangéliuma,
amelyet a maga korábbi följegyzéseire támaszkodva,
nem sokkal a Mester távozása után készített

I.
1. Jézus fellépése előtt ez történt. Megjelent Keresztelő János a pusztában, a Jordán-folyónál, és azt hirdette: „A megtisztulás jeleként merítkezzetek alá, és változtassátok meg gondolkodásotokat és életeteket, akkor Isten megbocsátja bűneiteket!” Kiment hozzá Júdea egész vidékének lakossága s a jeruzsálemiek is mind, és miután megvallották bűneiket, alámeríttették magukat vele. János teveszőr ruhát viselt, és bőrövet a dereka körül, pörkölt sáskát és vadmézet evett. Ezt hirdette: „Utánam jön az, aki erősebb nálam; nem vagyok elég jó ahhoz, hogy lehajoljak és megoldjam saruja szíját. Én vízbe merítettelek titeket, ő viszont szent Lélekbe fog bemeríteni.”
2. Azokban a napokban eljött Jézus a galileai Názáretből, és alámeríttette magát Jánossal a Jordánba. Mihelyt kiemelkedett a vízből, felismerte, hogy Isten nem zárkózik el az embertől, és átélte, hogy a Lélek szelíden beléje száll. Ekkor megszólalt benne egy mennyei hang: „Te az enyém vagy, szeretlek, és kedvemet lelem benned.”
3. Rögtön ezután a Lélek ösztönzésére kiment a pusztába. Negyven napig volt a pusztában, miközben a Sátán próbára tette őt, hogy eltérítse küldetése teljesítésétől. Együtt volt a vadállatokkal, és Isten követei szolgálták.
4. János börtönbe vetése után Jézus Júdeából visszament Galileába, és közben hirdette Isten örömüzenetét, mondván: „Itt a kedvező idő! Elérkezett a Szeretet Világa! Ettől az örömüzenettől áthatva gyökeresen változtassátok meg gondolkodásotokat és életeteket, és bízzátok rá magatokat Istenre!”
5. Elment Názáretbe is, ahol felnevelkedett. Szombat napján szokása szerint bement a zsinagógába, és felállt, hogy felolvasson az Írásból. Izajás próféta könyvtekercsét adták oda neki. Amikor kinyitotta a könyvtekercset, arra a helyre talált rá, ahol ez van megírva: „Az Úr Lelke szállt le rám, mivel felkent engem, hogy megvigyem az örömüzenetet a szegényeknek; elküldött engem, hogy meggyógyítsam a megtört szívűeket, követként kihirdessem a szabadulást a raboknak, az elvakítottaknak szemük felnyílását, szabadon bocsássam a meggyötörteket, és követként kihirdessem az Úr kedves esztendejét...” A hallgatóság megdöbbenésére nem olvasta föl Izajás szavainak befejezését: „...és Istenünk bosszújának napját”, hanem összegöngyölte a könyvtekercset, visszaadta a zsinagógaszolgának, és leült. A zsinagógában minden szem rászegeződött, ő pedig így kezdett el beszélni hozzájuk: „Ma teljesedett be ez az írás a fületek hallatára.” Mindnyájan tanúi voltak, és értetlenül csodálkoztak azokon a jóindulatú szavakon, amelyek a szájából jöttek.
6. Amikor a Galileai-tenger mentén járt, meglátta Simont és Simon testvérét, Andrást, amint körhálót vetettek a tengerbe; halászok voltak ugyanis. Jézus így szólt hozzájuk: „Jöjjetek utánam, s akkor én emberhalászokká teszlek titeket!” Tüstént otthagyták hálóikat, és követték őt.
7. Kissé tovább haladva meglátta Jakabot, Zebedeus fiát, és testvérét, Jánost, amint apjuk halászbárkájában a hálókat rendezték. Azonnal hívta őket, ők pedig otthagyták a bárkában apjukat, Zebedeust segédeivel együtt, és elmentek utána.
8. Elmentek Kafarnaumba, és rögtön az első szombaton bement a zsinagógába, és tanított. Így buzdította őket: „Jöjjetek hozzám mindnyájan, akik kimerültetek, és meg vagytok terhelve: én majd felüdítelek titeket! Tanuljatok tőlem, és az ősi hagyományok helyett fogadjátok el az én örömüzenetemet! Az én tanításom ugyanis hasznos, és az én terhem könnyebb mindenki másénál!” Híre azonnal szét is terjedt mindenüvé Galilea egész vidékén.
9. Azután, hogy kijöttek a zsinagógából, mindjárt Simon és András házába mentek Jakabbal és Jánossal együtt. Simon anyósa lázasan ágyban feküdt. Rögtön beszéltek is róla Jézusnak. Erre ő odament hozzá, megragadta a kezét, és fölsegítette. Erre elhagyta őt a láz, és felszolgált nekik.
10. Amikor lenyugodott a nap, és beesteledett, odavitték hozzá mindazokat, akik rosszul voltak, valamint a rossz szellemektől megszállottakat, úgyhogy az egész város összegyűlt az ajtó előtt. Sok gyengélkedőt, akik különféle betegségekben szenvedtek, meggyógyított, és sok rossz szellemet kiűzött.
11. Azután igen korán, még sötét éjjel fölkelt, kiment, elért egy puszta helyre, és ott imádkozott. Simon és a vele lévők nyomába eredtek, és amikor megtalálták, így szóltak hozzá: „Mindenki téged keres!” Ő azonban ezt felelte nekik: „Menjünk máshová, a szomszédos településekre, hogy ott is meghirdessem az örömüzenetet, ugyanis ezért jöttem ki a pusztából.” El is ment, és hirdette az örömüzenetet zsinagógáikban Galilea egész területén, és kiűzte a rossz szellemeket.
12. Egyszer odament hozzá egy leprás, térdre borult előtte, és így esedezett hozzá: „Ha akarnád, képes lennél megtisztítani engem!” Jézus haragra gerjedt a csak Istent megillető térdre borulás miatt, de meg is esett rajta a szíve, kinyújtotta a kezét, megérintette őt, és így szólt hozzá: „Akarom, tisztulj meg!” Azon nyomban eltávozott róla a lepra, és megtisztult. Jézus pedig ráripakodott, és rögtön kiutasította őt, mondván: „Ügyelj rá, hogy senkinek semmit ne mondj erről! Menj, és tartsd titokban!” Ő azonban, alighogy elment, elkezdte széltében-hosszában híresztelni a dolgot, úgyhogy Jézus többé nem volt képes nyilvánosan a városokba menni, hanem kinn, puszta helyeken tartózkodott. Ennek ellenére mindenünnen mentek hozzá az emberek.
13. Néhány nappal később Jézus ismét Kafarnaumba ment, s híre kelt, hogy otthon van. Erre sokan összegyűltek, úgyhogy nem maradt hely, még kinn az ajtó előtt sem. Hirdette nekik Isten üzenetét. Ekkor emberek érkeztek, és egy bénát vittek hozzá; négyen emelték. Mivel a tömeg miatt nem tudtak odajutni hozzá, a tetőt bontották meg, pontosan ott, ahol Jézus volt, és miután feltépték azt, leeresztették a hordágyat, amelyen a béna feküdt. Bizalmukat látva Jézus így szólt a bénához: „Gyermekem, Isten megbocsátja bűneidet. Ő nem fizet betegséggel a bűnökért.” Ült ott néhány írástudó is, akik ezt fontolgatták szívükben: „Ki ez, hogy így mer beszélni? Istent gyalázza!” Jézus azonban rögtön felismerte, hogy ezeket fontolgatják magukban, ezért ezt mondta nekik: „Miért fontolgatjátok ezeket szívetekben? Mi könnyebb? Azt mondani a bénának: Isten megbocsátja bűneidet!, vagy azt mondani: Állj fel, fogd hordágyadat, és járj!? De ti még attól a néhány gyógyító szótól is megfosztjátok őt!” Aztán így szólt a bénához: „Neked viszont azt mondom, állj fel, fogd hordágyadat, és siess haza!” Az felállt, azonnal fogta hordágyát, és mindenki szeme láttára kiment, úgyhogy valamennyien magukon kívül voltak, és Istent dicsőítették, mondván: „Sohasem láttunk ilyesmit!”
14. Akkor odament hozzá egy pogány százados, és kérte őt: „Uram, a szolgám bénán fekszik otthon, és rettenetes kínokat szenved.” Jézus így szólt hozzá: „Én, a zsidó, menjek, és segítsek rajta?” De a százados így felelt: „Uram, nem vagyok én elég érdemes arra, hogy betérj fedelem alá, hanem csak mondd szóval, és meggyógyul a szolgám! Hiszen én is hatalomnak alávetett ember vagyok, akinek vannak alárendelt katonái, és ha azt mondom ennek: Menj el!, elmegy, vagy a másiknak: Jöjj ide!, odajön, vagy a szolgámnak: Tedd meg ezt!, megteszi.” Amikor Jézus meghallotta ezeket a szavakat, elcsodálkozott, és ezt mondta azoknak, akik követték: „Mondom nektek, Izraelben alig találkoztam ilyen nagy bizalommal! A századosnak pedig ezt mondta: „Menj el gyorsan, és a bizalmadnak megfelelően történjék veled!”

II.
1. Jézus megint kiment a tóhoz, s az egész tömeg hozzá ment, ő pedig így tanította őket:
„Áldottak, akik a Lélektől indíttatva lettek szegények, mert ők beléptek a Szeretet Világába.
Áldottak az erőszakmentesek, mert Isten megtartja őket hazájukban.
Áldottak az irgalmasok, mert Isten irgalmas lesz hozzájuk.
Áldottak a tiszta szívűek, mert ők meg fogják látni Istent.
Áldottak azok, akik békét teremtenek, mert Isten a magáéinak fogja vallani őket.”
2. Aztán így folytatta: „Mondom nektek, hogy ha a ti igazságosságotok bőven fölül nem múlja az írástudókét és a farizeusokét, semmiképp nem mentek be a Szeretet Világába.”
3. „A Szeretet Világát ugyanis így szemléltethetjük: Egy gazda rögtön korán reggel kiment, hogy munkásokat fogadjon fel a szőlőjébe. Miután pedig megegyezett a munkásokkal napi egy dénárban, elküldte őket a szőlőjébe. Amikor kiment a harmadik óra táján, meglátott másokat, akik tétlenül álltak ott a piacon, és azoknak ezt mondta: Menjetek el ti is a szőlőmbe, és ami igazságos, megadom majd nektek. Ők pedig elmentek. A hatodik és a kilencedik óra táján ismét kiment, és ugyanúgy tett. Amikor a tizenegyedik óra táján megint kiment, újból talált ott várakozókat, és így szólt hozzájuk: Miért álltok itt egész nap tétlenül? Azok ezt mondták neki: Senki sem fogadott fel minket. Erre ő ezt mondta nekik: Menjetek el ti is a szőlőmbe! Amikor aztán este lett, a szőlő ura ezt mondta vincellérjének: Hívd össze a munkásokat, és fizesd ki a bért, az utolsókon kezdve, s úgy haladj az elsőkig! Eljöttek azok, akik a tizenegyedik óra táján álltak munkába, és egy-egy dénárt kaptak. Amikor pedig az elsők mentek oda, azt gondolták, hogy többet fognak kapni, de ők is csak az egy-egy dénárt kapták meg. Amikor átvették, zúgolódtak a gazda ellen, és ezt mondták: Ezek az utolsók csak egy órát teljesítettek, te mégis egyenlővé tetted őket velünk, akik hordoztuk a nap terhét, és elviseltük a hőséget. Ő azonban így felelt egyiküknek: Barátom, nem bánok veled igazságtalanul! Nemde egy dénárban egyeztél meg velem? Vidd, ami a tiéd, és menj! Én ennek az utolsónak is annyit akarok adni, mint neked. Vagy talán rossz szemmel nézed, hogy én jó vagyok?”
4. „Úgy hallottátok, hogy Isten azt mondta a régieknek: Ne ölj! Én viszont azt mondom nektek, hogy Isten szemében már az is helytelen, ha valaki haragot tart testvérével. –  Ha tehát imádságba kezdenél, de eszedbe jut, hogy valamelyik embertársadnak panasza van ellened, hagyd félbe az imádságot, menj el, előbb békülj ki embertársaddal, azután folytasd az imádkozást!”
5. „Úgy hallottátok, hogy Isten azt mondta: Ne törj házasságot! Én viszont azt mondom nektek, hogy mindaz, aki hátsó szándékkal nézegeti valakinek a feleségét, szívében már házasságot tört.”
6. „Megmondatott ez is: Ha valaki elbocsátja feleségét, adjon neki válólevelet! Én viszont azt mondom nektek, hogy mindaz, aki elbocsátja feleségét – még ha paráznaság okából is! –, házasságtörésbe kergeti őt, és ha valaki elbocsátott asszonyt vesz feleségül, házasságtörést követ el.”
7. „Úgy hallottátok továbbá, hogy Isten azt mondta a régieknek: Hamisan ne esküdj, hanem add meg az Úrnak, amit esküvel fogadtál! Én viszont azt mondom nektek, hogy egyáltalán ne esküdjetek! Hanem az igenetek legyen igen, a nem pedig nem! Ami ezen túlmegy, az a gonosztól van.”
8. „Úgy hallottátok, hogy megmondatott: Szemet szemért, fogat fogért! Én viszont azt mondom nektek, hogy ne álljatok szembe ellenségesen a gonosz emberrel! Ellenkezőleg: Aki megüti a jobb arcodat, annak fordítsd oda a másikat is! Ha valaki pereskedni akar veled, és el akarja venni az alsó ruhádat, annak add oda a felsőt is! És ha valaki egy mérföldnyi szolgálatra kényszerít, azzal menj el kettőre! – Ne viszonozzátok a rosszat, sőt tegyetek valami jót a gonosz emberrel!”
9. „Úgy hallottátok, hogy megmondatott: Szeresd embertársadat, és gyűlöld ellenségedet! Én viszont azt mondom nektek: Szeressétek ellenségeiteket, és imádkozzatok üldözőitekért, hogy így hasonlóvá váljatok mennyei Atyátokhoz, mivel ő olyan, aki fölkelti napját gonoszokra és jókra, és esőt küld igazaknak és igaztalanoknak! Ha ugyanis csak azokat szeretitek, akik szeretnek titeket, micsoda jóság ez? Nemde ugyanezt teszik a bűnösök is? Ti tehát váljatok olyan irgalmassá, amilyen irgalmas a ti mennyei Atyátok!”

III.
1. „Ügyeljetek arra, hogy jótetteiteket ne az emberek szeme láttára műveljétek, azért, hogy megbámuljanak titeket! Ha mégis ezt teszitek, nem kaptok elismerést mennyei Atyátoktól. Amikor tehát adományt adsz, ne kürtöld szét, ahogyan a színészkedők teszik, hogy az emberek dicsérjék őket! Mondom neked, megkapták fizetségüket. Ha te segítesz a rászorulókon, ne tudja a bal kezed, mit cselekszik a jobb, hogy jótékonyságod rejtve legyen! Akkor elnyered majd a rejtekben is látó Atyád tetszését.”
2. „És amikor imádkoztok, ne legyetek olyanok, mint a színészkedők, mert ők szeretik, ha a templomban vagy zarándoklaton látványosan imádkozhatnak, és így feltűnhetnek az embereknek. Mondom nektek, megkapták fizetségüket. Ha imádkozni akarsz, menj be a kamrádba, zárd be az ajtót, és úgy imádkozzál a rejtekben lévő Atyádhoz! Akkor elnyered majd a rejtekben is látó Atyád tetszését.”
3. „Amikor pedig imádkoztok, ne hajtogassátok folyton ugyanazt, mint a pogányok! Ők ugyanis úgy vélekednek, hogy sok beszédükért hallgatja meg őket az istenség. Ne legyetek tehát hozzájuk hasonlóvá, hiszen Atyátok tudja, mire van szükségetek, még mielőtt kérnétek őt. Ti tehát így imádkozzatok: Jó Atyánk! Bárcsak mindenki elismerne téged: bárcsak eljönne a te világod, a Szeretet Világa – azáltal, hogy megvalósítjuk tervedet az emberrel! Egy napra való kenyerünket add meg nekünk ma! Engedd el tartozásainkat, amint mi is elengedjük a nekünk tartozók adósságait! Erősíts meg minket, hogy ellen tudjunk állni a kísértéseknek, és így szabadíts meg minket a gonosztól!”
4. „Ne halmozzatok fel magatoknak földi kincseket, amelyek tönkremennek vagy ellopják őket! Inkább halmozzatok fel magatoknak kincseket jótettekből: azokat nem veszíthetitek el! És ne feledjétek: Ahol a kincsetek van, ott lesz a szívetek is!”
5. „Senki sem képes két úrnak szolgálni: ugyanis vagy gyűlölni fogja az egyiket, és szeretni a másikat, vagy ragaszkodni fog az egyikhez, és meg fogja vetni a másikat. Nem vagytok képesek Istent is szolgálni, meg a Pénzt is.”
6. „Nézzétek meg az ég madarait! Sem nem vetnek, sem nem aratnak, sem csűrökbe nem gyűjtenek, mennyei Atyátok mégis táplálja őket. Nem értek-e ti sokkal többet náluk? Figyeljétek meg a mező liliomait, hogyan növekednek! Nem fáradoznak, és nem is fonnak! De azt mondom nektek: Salamon király minden pompájában sem volt úgy felöltözve, mint egy ezek közül. Ám ha Isten ilyen előkelően öltözteti a mező virágát, amely ma virít, holnap meg kemencébe vetik, nem sokkal inkább törődik veletek, csekély bizalmúak?”
7. „Ne tépelődjetek tehát, és ne mondjátok: Mit együnk? Vagy: Mit igyunk? Vagy: Mibe öltözködjünk? Mindezekért ugyanis a pogányok törik magukat! A ti mennyei Atyátok ugyanis tudja, hogy ezekre szükségetek van. Mindenekelőtt a Szeretet Világára irányuljon törekvésetek, és Isten jóságát igyekezzetek követni – akkor Isten mindent hozzáad majd nektek, amire szükségetek van.”
8. „Miért nézed a szálkát testvéred szemében? A gerendát pedig, amely a te szemedben van, nem veszed észre? Vagy hogyan mondhatod embertársadnak: Hadd húzzam ki szemedből a szálkát!, amikor a te szemedben gerenda van? Te színlelő! Vesd ki előbb a gerendát a szemedből, akkor majd elég tisztán látsz ahhoz, hogy kivedd testvéred szeméből a szálkát!”
9. „Óvakodjatok a hamis tanítóktól, akik báránynak öltözve jönnek hozzátok, belül azonban ragadozó farkasok!”
10. „Ahogy a kutyák nyakába nem raknak arany vagy ezüst nyakláncot, és a disznók orrára nem aggatnak gyöngyfüzért – ti is becsüljétek meg kincseteket: azt, hogy a Szeretet Világába tartozhattok!
11. „Figyelmeztetlek titeket: Nem az megy be a Szeretet Világába, aki urának szólít és fölmagasztal engem, hanem csak az, aki megteszi mennyei Atyánk akaratát. Ezért mindaz, aki hallgatja a szavaimat, de nem váltja tettekre őket, hasonlatos az ostoba emberhez, aki homokra építette házát. Amikor aztán fújtak a viharos szelek, esett az eső, jött az árvíz, és nekizúdult a háznak, az összedőlt, és nagy romhalmaz lett.”
12. Amikor Jézus bevégezte ezeket a szavakat, a tömeg megdöbbent tanításán, mert úgy tanította őket, mint akinek hatalma van, nem pedig úgy, mint az írástudóik.

IV.
1. Visszatérve Kafarnaumba, meglátta Lévit, Alfeus fiát, amint a vámszedőhelyen ült, és így szólt hozzá: „Kövess engem!” Mire az felkelt, és követte.
2. Majd amikor asztalnál ült a maga házában, sok vámos és bűnös is asztalhoz ült vele és tanítványaival; sokan voltak ugyanis olyanok, akik bűnösnek számítottak, aztán mégis tanítványként követték őt. A farizeusok közül való írástudók azonban, látván, hogy a bűnösökkel és vámosokkal eszik, ezt mondták tanítványainak: „Hogyhogy a vámosokkal és bűnösökkel eszik együtt a mesteretek?” Amikor Jézus ezt meghallotta, így szólt hozzájuk: „Nem az erejük teljében lévőknek van szükségük orvosra, hanem azoknak, akik rosszul vannak. Nem azért jöttem, hogy a magukat igaznak tartókat hívjam meg, hanem a kitaszított bűnösöket.”
3. Példázatot is mondott nekik erről: „El tudjátok képzelni, hogy ha közületek valakinek száz juha van, és elveszít közülük egyet, nem hagyja ott a kilencvenkilencet a pusztában, nem megy az elveszett után, amíg meg nem találja? És ha megtalálta, örvendezve a vállára veszi, és hazamenvén, összehívja barátait és szomszédjait, és azt mondja nekik: Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett juhomat! – Mondom nektek, Isten öröme ugyanígy nagyobb lesz egy megtérő bűnös miatt, mint kilencvenkilenc állítólagos igaz miatt, aki úgy véli, hogy nincs szüksége megtérésre. Vagy ki az az asszony, akinek ha tíz drachmája van, és elveszít egyet, nem gyújt mécsest, nem söpri ki a házat, és nem keresi gondosan, amíg meg nem találja? És ha megtalálta, összehívja barátnőit és szomszédasszonyait, és azt mondja: Örüljetek együtt velem, mert megtaláltam az elveszett drachmát! – Mondom nektek, ugyanígy örülnek majd Isten angyalai egyetlen megtérő bűnösnek.”
4. Más alkalommal pedig ezt a példázatot mondta azoknak, akik azt képzelték magukról, hogy ők igazak, és a többieket semmibe vették: „Két ember ment fel a templomba imádkozni: az egyik farizeus volt, a másik vámos. A farizeus szembeötlően megállt elöl, és így imádkozott: Istenem, hálát adok neked azért, hogy nem vagyok olyan, mint a többi ember: zsivány, csaló, házasságtörő, vagy mint ez a vámos is… Hálát adok azért is, hogy hetente kétszer böjtölök, és tizedet adok mindenből, amit szerzek. A vámos viszont hátul állt, szemét sem merte az égre emelni, hanem a mellét verte, és így szólt: Istenem, engesztelődj meg irántam, bűnös iránt. – Mondom nektek: Ez úgy ment haza, hogy Istennek tetszővé vált, a másik nem.”
5. Keresztelő János tanítványai és a farizeusok böjtölő emberek voltak. Elmentek hozzá, és azt mondták neki: „Miért van az, hogy mi és a farizeusok böjtölünk, a tanítványaid viszont nem böjtölnek?” Jézus erre azt felelte nekik: „Vajon böjtölhet-e Isten népe, ha      Isten jelen van körében?” Majd hozzátette: „Senki sem varr öreg ruhára nyers szövetből foltot; de ha mégis, akkor az új a réginek ép részét is eltépi, és még rosszabb szakadás támad. Senki sem tölt új bort régi tömlőkbe; de ha mégis, akkor a bor szétszakítja a tömlőket, s a bor is veszendőbe megy, meg a tömlők is. Nem! Az új bor új tömlőkbe való!”
6. Azután így kezdett beszélni a tömegnek Jánosról: „Mi célból mentetek ki a pusztába? Azért, hogy megbámuljatok egy szél ingatta nádszálat? Vagy mi célból mentetek ki? Azért, hogy puha ruházatba öltözött embert lássatok? Nézzétek csak! Akik pompás ruházatban járnak és fényűzésben élnek, királyi palotákban laknak. Vagy mi célból mentetek ki? Azért, hogy prófétát lássatok? Igen, sőt prófétánál is nagyobbat akartatok látni. De mondom nektek: Asszonyok szülöttei közül az egyik legnagyobb János, ám aki a legkisebb a Szeretet Világában, az nagyobb nála is.”
7. Történt, hogy Jézus szombati napon gabonaföldeken ment át, és tanítványai útközben elkezdték tépdesni a kalászokat. A farizeusok erre így szóltak hozzá: „Nézd, miért tesznek szombaton olyat, ami nem megengedett?” Ő azonban ezt mondta nekik: „A szombat lett az emberért, nem pedig az ember a szombatért.”
8. Majd ismét elment a zsinagógába. Volt ott egy béna kezű ember. A farizeusok figyelték őt, vajon meggyógyítja-e szombaton, hogy ha igen, akkor vádat emeljenek ellene. Akkor így szólt a sorvadt kezű emberhez: „Állj ki középre!” Aztán megkérdezte a farizeusokat: „Szabad-e jót tenni szombaton? Hát rosszat? Életet menteni? Vagy ölni? Ki az közületek, aki szombat napján is azonnal ki nem húzza a fiát vagy akár csak az ökrét, ha az kútba esik?” Azok azonban hallgattak. Ekkor haraggal végignézett rajtuk, de mivel részvétet is érzett irántuk, szomorú volt szívük keménysége miatt. Aztán így szólt az emberhez: „Nyújtsd ki a kezedet!” Az kinyújtotta, és rendbe jött a keze. A farizeusok kimentek, és azonnal tanácskozást tartottak ellene a Heródes-pártiakkal arról, hogyan pusztítsák el.
9. Ezután felment egy hegyre, és magához hívta azokat, akiket ő maga akart, s azok odamentek hozzá. Tizenkettőt jelölt ki arra, hogy vele legyenek, és hogy elküldje őket a Szeretet Világának hirdetésére, és hatalmuk legyen meggyógyítani a betegségeket és kiűzni a tisztátalan szellemeket. Kijelölte tehát a tizenkettőt: Simont, akinek a Péter, azaz Kőszikla nevet adta, továbbá Jakabot, Zebedeus fiát, és Jánost, és a Mennydörgés fiai nevet adta nekik, azután Andrást, Fülöpöt, Bertalant, Mátét, Tamást, Jakabot, Alfeus fiát, Tádét, Simont, az egykori zelótát, valamint a karióti férfit, Júdást, aki aztán kiszolgáltatta őt.
10. Azután hazatért Kafarnaumba. Ott ismét összegyűlt a tömeg, úgyhogy még enni sem tudtak. Azok az írástudók pedig, akik Jeruzsálemből jöttek le Galileába, azt mondták: „Belzebub van benne, és a démonok fejedelmének segítségével űzi ki a démonokat.” Amikor övéi ezt meghallották, fölismerték az írástudók ítéletében rejlő életveszélyt, ezért elmentek, hogy hatalmukba kerítsék, és hazavigyék, azt hangoztatva, hogy „csak magán kívül van”.
11. Amikor anyja és fivérei megérkeztek, megálltak kívül, beküldtek valakit hozzá, és hívatták. Sokan ültek körülötte, de szóltak neki: „Nézd, anyád, fivéreid és nővéreid kinn keresnek téged!” Így felelt nekik: „Ki az én anyám, és kik az én fivéreim?” Majd végignézett azokon, akik körben ültek körülötte, és ezt mondta: „Aki megteszi Isten akaratát, az az én fivérem, nővérem és anyám.”

V.
1. Ismét elkezdett tanítani a tó mellett. Az addigi legnagyobb tömeg gyűlt oda hozzá, úgyhogy beszállt az egyik halászbárkába, és a tavon ült, az egész tömeg pedig a tó partján, a földön. Példázatokkal sok mindenre tanította őket. Többek között ezeket mondta nekik:
2. „Íme, kiment a magvető vetni. Némely mag az útra esett. Mások sziklás helyre estek, és mivel nem volt gyökerük, kiszáradtak. Ismét mások a tövisek közé estek; a tövisek felnőttek, és megfojtották őket. Mások pedig a jó földbe estek, és termést hoztak: az egyik harmincszorosan, a másik hatvanszorosan, a harmadik százszorosan termett.” Majd hozzátette: „Akinek van füle a hallásra, hallja meg!”
3. Azután más példázatokat tárt eléjük: „A Szeretet Világával úgy áll a dolog, mint amikor egy ember jó magot vetett a szántóföldjébe. Amikor aztán kihajtott a vetés, és kalászba szökkent, megmutatkozott a konkoly is. Erre odamentek a gazdához a szolgái, és így szóltak hozzá: Akarod-e, hogy elmenjünk, és összeszedjük? De ő ezt mondta: Nem, nehogy a konkoly összeszedésekor gyökerestül kitépjétek vele együtt a búzát is! Hagyjátok mindkettőt együtt növekedni az aratásig!”
4. „Hasonlóképpen: A Szeretet Világával úgy áll a dolog, mint azzal a kerítőhálóval, amelyet a tóba vetettek, és mindenfajta halat összegyűjtött.”
5. Akkor Péter közbeszólt, és megkérdezte: „Uram, ha testvérem vétkezik ellenem, hányszor bocsássak meg neki? Akár hétszer is?” Jézus ezt mondta neki: „Nem azt mondom neked, hogy akár hétszer is, hanem azt, hogy akár hetvenszer hétszer is.”
6. „Mert a Szeretet Világával úgy áll a dolog, mint amikor egy király számadást akart tartani szolgáival. Amikor megkezdte az elszámoltatást, odavittek hozzá egyet, aki tízezer talentummal volt adósa. Mivel nem volt miből megfizetnie, az úr megparancsolta, hogy adják el őt, feleségét, gyerekeit és mindenét, amije van, és így fizesse vissza tartozását. A szolga a földre vetette hát magát, leborult előtte, és így szólt: Légy türelmes hozzám, és mindent megfizetek neked! Az úr szíve megesett ezen a szolgán, elbocsátotta, és adósságát is elengedte. Amikor azonban ez a szolga kiment, találkozott egyik szolgatársával, aki csak száz dénárral tartozott neki; megragadta, fojtogatta, és így szólt: Fizesd meg, amivel tartozol! Szolgatársa ekkor a földre vetette magát, és így kérlelte: Légy türelmes hozzám, és megfizetek neked! De az nem akarta, hanem elment, börtönbe vettette őt, amíg meg nem fizeti tartozását. Amikor szolgatársai meglátták a történteket, nagyon elszomorodtak, elmentek, és jelentették uruknak mindazt, ami történt. Akkor magához hívatta őt az ura, és így szólt: Gonosz szolga, egész tartozásodat elengedtem neked, mivel kérleltél engem. Nem kellett volna-e neked is megkönyörülnöd szolgatársadon, ahogyan én is megkönyörültem rajtad?”
7. Azután megint más példázatot mondott „A Szeretet Világával úgy vagyunk, mint a mustármaggal, amelyet egy ember fogott, és elvetett a földjébe. Ez kisebb az összes magvaknál, de ha megnő, nagyobb lesz minden kerti veteménynél.”
8. Majd ismét: „A Szeretet Világával úgy vagyunk, mint a kovásszal, amelyet egy asszony fogott, elrejtett három véka lisztbe, míg végül az egész átkovászosodott.”
9. Továbbá: „A Szeretet Világával úgy áll a dolog, mint a szántóföldben elrejtett kinccsel, amelyet egy ember megtalált, ismét elrejtette a földbe, aztán örömében elment, eladta mindenét, amije volt, és megvette azt a szántóföldet. Vagy pedig úgy, mint azzal a kereskedővel, aki szép gyöngyöket keresett; amikor aztán rátalált egy nagyon értékes gyöngyre, elment, áruba bocsátotta mindenét, amije volt, és megvette azt.”
10. És azt is mondta: „A Szeretet Világával úgy áll a dolog, mint amikor az ember magot vet a földbe, aztán alszik és fölkel, éjjel lesz és nappal, a mag pedig kisarjad és nő, anélkül hogy figyelne rá. Önmagától hoz termést a föld, először szárat, azután kalászt, azután érett szemet a kalászban.”
11. Sok ilyen példázattal hirdette nekik Isten üzenetét, aszerint, ahogy fel tudták fogni. Amikor aztán beesteledett, így szólt tanítványaihoz: „Menjünk át a túlsó partra!” Erre otthagyták a tömeget, és magukkal vitték őt a bárkában, ahogy volt. Más bárkák is voltak velük. Akkor nagy szélvihar támadt, s a hullámok becsaptak a bárkába, úgyhogy a bárka már kezdett megtelni. Ő maga azonban a bárka leghátsó részében egy fejpárnára dőlve szendergett. Felkeltették, és azt mondták neki: „Rabbi, nem törődsz azzal, hogy elveszünk?” Erre teljesen magához tért, és így szólt hozzájuk: „Miért vagytok ennyire gyávák? Hogyan van az, hogy még mindig nem bíztok Istenben? Ő kezében tart minket, akár élünk, akár halunk.”

VI.
1. Eljutottak a tó túlsó partjára, a gerázaiak pogányok lakta vidékére. Miután kiszállt a bárkából, rögtön szembejött vele a sírok közül egy tisztátalan szellem hatása alatt álló ember, aki a sírboltokban tanyázott, és akit már lánccal sem volt képes megkötözni senki sem. Éjjel-nappal a sírokban volt, ordítozott és kövekkel sebesítette meg magát. Amikor messziről meglátta Jézust, odafutott, térdre borult előtte, és nagy hangon kiáltva így szólt: „Mi közöm hozzád, Jézus, a legfőbb isten fia? Megesketlek az istenre, ne kínozz engem!” Ő ugyanis azt mondta neki: „Tisztátalan szellem, menj ki ebből az emberből!” Erre Jézus megkérdezte őt: „Mi a neved?” Azt mondta: „Légió a nevem, minthogy sokan vagyunk.” Miután Jézus szavára a tisztátalan szellem kiáltva kiment belőle, a megtisztult ember ujjongva rohangált körbe-körbe, mire a közelben legelésző sertéskonda rémületében a hegyoldalról a tóba rohant. Legeltetőik ekkor elfutottak, és megvitték a hírt a városba és a tanyákra, az emberek pedig eljöttek megnézni, mi történt. Amikor azután Jézus beszállt a bárkába, a korábban rossz szellemektől megszállt ember kérte, hogy vele lehessen. De ő nem engedte meg, hanem azt mondta neki: „Menj el azonnal a házadba, a tieidhez, és add hírül, mi mindent tett veled az Úr, Izrael Istene, és hogyan szánt meg téged!” El is ment, de a kapott intelemtől eltérően azt kezdte el hirdetni a Tízvárosban, mi mindent tett vele Jézus. Mindenki csodálkozott.
2. Amikor Jézus ismét átkelt bárkával a túlsó partra, nagy tömeg gyűlt oda hozzá. Még a tóparton volt, amikor odament az egyik zsinagógai elöljáró, név szerint Jairus. Ahogy meglátta őt, lábai elé vetette magát, és erősen kérlelte, mondván: „Leánykám a végét járja, jöjj el, és tedd rá a kezedet, hogy megmeneküljön, és éljen.” Elment vele. Nagy tömeg követte, úgyhogy mindenfelől szorongatták.
3. Ekkor eljött egy asszony, akinek már tizenkét éve vérfolyása volt; sok orvostól sokat szenvedett, mindenét, amije volt, rájuk költötte, mégsem lett belőle semmi haszna, hanem csak rosszabbul lett. Amikor meghallotta, amiket Jézusról beszéltek, odament a tömegben, és hátulról megérintette a ruháját, azt mondta ugyanis magában: „Ha megérintem, akár csak a ruháját is, megmenekülök.” És azonnal elapadt vérének forrása, és észrevette a testén, hogy kigyógyult a csapásból. Jézus pedig rögtön megérezte, hogy erő ment ki belőle, megfordult a tömegben, és így szólt: „Ki érintett meg?” Erre tanítványai azt mondták neki: „Látod, hogy a tömeg szorongat téged, és mégis azt kérdezed, ki érintett meg engem?” De ő körültekintett, hogy lássa, ki tette ezt. Az asszony pedig, félve és remegve, tudván, hogy mi történt vele, odament, eléje vetette magát, és elmondta neki a teljes igazságot. Mire ő így szólt hozzá: „Leányom, nem az mentett meg téged, hogy együgyű reménykedésedben hozzám értél, hanem Istenbe vetett bizalmad. Menj el békességben, és légy egészséges!”
4. Még beszélt, amikor emberek jöttek a zsinagógai elöljáró házától, és ezt mondták: „Leányod meghalt. Miért zaklatod még a Mestert?” Jézus azonban, véletlenül meghallván, mit mondtak, így szólt a zsinagógai elöljáróhoz: „Ne félj! Csak bízzál Istenben!” És nem engedte meg senkinek, hogy kövesse őt, és vele menjen, kivéve Pétert, Jakabot és Jánost, Jakab testvérét. Megérkeztek a zsinagógai elöljáró házába, és észrevette a zajos tolongást, a sírókat és hangosan kiáltozókat. Bement, és azt mondta nekik: „Miért zajongtok és sírtok? A gyermek nem halt meg, hanem alszik.” Erre kinevették. Ő azonban mindenkit kiutasított, csak a gyermek apját, anyját és a vele lévőket vette magához, és bement oda, ahol a gyermek volt. Ott megragadta a gyermek kezét, és így szólt hozzá: „Kislány, kelj föl! Állj a saját lábadra!” A kislány rögtön fölkelt, és föl-alá járkált: ugyanis tizenkét éves volt, vagyis eladósorban, de apjától félve meg akart maradni az ő leánykájának, s ezért vált szinte holttá. A jelenlévők nyomban önkívületbe estek, és magukon kívül voltak. Jézus meg erősen elrendelte, hogy senkinek se híreszteljék a dolgot, majd meghagyta, hogy adjanak neki enni.
5. Miután kijöttek, valaki a tömegből így szólt Jézushoz: „Mester, mondd meg a testvéremnek, hogy ossza meg velem az örökséget!” Ő azonban ezt mondta neki: „Ember, ki tett engem bíróvá vagy igazságtevővé köztetek?”
6. Aztán így szólt a körülállókhoz: „Amikor látjátok, hogy felhő támad nyugatról, rögtön azt mondjátok: Eső jön!, és úgy is történik. És amikor látjátok, hogy déli szél fúj, azt mondjátok: Tikkasztó hőség lesz!, és úgy történik. A föld és az ég jeleinek megítéléséhez értetek. Miért nem ítélitek meg magatoktól azt is, mi a helyes Isten szemében?”
7. Majd felsóhajtott: „Kihez hasonlítsam ennek a nemzedéknek a tagjait? Kihez is hasonlítanak? Hasonlóak azokhoz a piactéren játszadozó gyermekekhez, akik ezt kiáltják oda pajtásaiknak: Lakodalmast furulyáztunk nektek, de ti nem táncoltatok! Mire azok visszavágnak: Jajveszékeltünk, de ti nem sírtatok! – Eljött ugyanis Keresztelő János, nem evett kenyeret, és nem ivott bort, erre azt mondjátok: Démon szállta meg! Itt vagyok én, eszem és iszom, erre azt mondjátok: Nézzétek csak! Falánk és iszákos ember, vámosok és bűnösök cimborája! De a bölcsesség magáért beszél, gyümölcsei igazolják.”

VII.
1. Ezután a szülőföldjére ment, tanítványai pedig követték. Hazaérve odamentek Péterhez a templomadó beszedői, és azt mondták: „A ti mesteretek nem fizeti a templomadót?” Ő azonban kerülni akarta az összeütközést, ezért így felelt: „De igen. Hamarosan.” Miután azonban visszatértek a házukba, Jézus megkérdezte tőle: „Mit gondolsz, Simon? A földi királyok kiktől szednek vámot vagy adót? Saját gyermekeiktől, vagy az alattvalóiktól?” Amikor pedig Péter azt mondta: „Az alattvalóiktól”, Jézus így szólt hozzá: „Akkor tehát a gyermekek szabadok! Így van ez a szeretet rendjében is: nincs helye templomadónak.”
2. Amikor elérkezett a szombat, tanítani kezdett a zsinagógában. A sok hallgató rémülten ámuldozott, és így szóltak: „Honnan vette ez ezeket? Miféle bölcsesség az, amely megadatott ennek? És a gyógyulások, amelyek a keze által történnek!? Nem az ács ez itt, Mária fia, Jakab, József, Júdás és Simon fivére? És húgai is nincsenek-e itt nálunk?” És eltántorodtak tőle. Jézus erre ezt mondta nekik: „Csak a hazája veti meg a prófétát, meg a rokonai és a családja.” Nem is volt képes ott semmilyen gyógyítást végbevinni, csak néhány gyengélkedőt erősített meg, rájuk téve a kezét. És csodálkozott bizalmatlanságukon.
3. Ezután bejárta a falvakat körös-körül, és tanított. Majd magához hívta a Tizenkettőt, és sorra elküldte őket kettesével, meghagyva nekik, hogy semmit se vigyenek az útra, csak vándorbotot; se kenyeret, se tarisznyát, se pénzt az övükben; viszont vegyenek föl szandált, de ne vigyenek magukkal tartalék ruhát. Majd így oktatta őket:
4. „Kezeljétek a gyengélkedőket, keltsétek életre a lelki halottakat, tisztítsatok meg leprásokat, űzzetek ki rossz szellemeket! Ingyen kaptátok, ingyen adjátok! És hirdessétek: Elérkezett hozzátok a Szeretet Világa!”
5. „Ha bementek egy házba, először ezt mondjátok: Békesség legyen e háznak! Ha békés ember lakik ott, békességetek meg fog nyugodni rajta, ellenkező esetben visszatér majd rátok. Maradjatok ugyanabban a házban, s azt egyétek és igyátok, amijük van! Ne járjatok házról házra! Ha valaki nem fogad be titeket, és nem hallgatja meg szavaitokat: amikor kimentek abból a házból vagy városból, rázzátok le a port lábatokról, és békével menjetek tovább!”
6. „Íme, én úgy küldelek el titeket mint bárányokat, akiket azonban farkasnak hisznek majd. Az ősi hagyományok lerombolóinak fognak tartani titeket, ezért üldözni fognak, nektek mégis szelídnek kell maradnotok. Ezért újfajta okosságra lesz szükségetek, hogy tisztán és egyszerűen tudjátok továbbadni az örömüzenetet.”
7. „Készüljetek föl arra, hogy ki fognak szolgáltatni titeket bíróságoknak, és meg fognak ostorozni miattam. Amikor pedig átadnak titeket a bíróságnak, ne aggódjatok, mit beszéljetek, mert Isten megadja nektek abban az órában, mit mondjatok: nem ti beszéltek majd, hanem Atyátok Lelke szól általatok.”
8. „A tanítvány nincs a mester fölött. Elég a tanítványnak, ha olyan lesz, mint a mestere. Ha a házigazdát ördögfejedelemnek csúfolják, mennyivel inkább a háza népét!”
9. „Ne féljetek tőlük! Amit sötétségben mondok nektek, a világosságban mondjátok el, és amit fülbe súgva hallotok, hirdessétek a háztetőkről!”
10. „Ne féljetek azoktól, akik megölik a testet! Nemde két kis verebet egy fillérért árulnak? De azért egy sem esik a földre Atyátok tudta nélkül. Nektek pedig még a hajatok szálait is mind megszámlálta Isten. Ne féljetek tehát! Ti minden verébnél többet értek számára!”
11. „Ne gondoljátok, hogy azért jöttem, hogy hamis békét hozzak közétek! Az ember ellenségei saját háznépének tagjai lesznek. De aki nem tud elszakadni a régi hagyományoktól, az nem lehet a tanítványom.”
12. „Aki nem kész az üldöztetés vagy akár az erőszakos halál vállalására is, és úgy akar követni engem, az nem illik hozzám.”
13. „Aki arra törekszik, hogy megtartsa a maga számára az életét, az tönkre fogja tenni, aki viszont másokért áldozza az életét, az majd megtalálja önmagát.”
14. Miután a tanítványok visszatértek útjukról, ismét összegyűltek, odamentek Jézushoz, és hírt adtak neki mindarról, amit tettek, és mindarról, amit tanítottak. Ő azt mondta nekik: „Gyertek el – csak ti magatok – egy puszta helyre, és pihenjetek meg egy kicsit!”
15. Elmentek hát magukban bárkával egy puszta helyre. De látták őket elmenni, és sokan észrevették őket, ezért minden városból összefutottak ott, és előttük értek oda. Amikor Jézus kiszállt, nagy tömeget látott, és megesett rajtuk a szíve, mert olyanok voltak, mint a pásztor nélküli juhok; ezért hozzáfogott, hogy sok mindenre tanítsa őket.
16. Amikor már későre járt az idő, odamentek hozzá tanítványai, és azt mondták: „Puszta ez a hely, és már későre jár az idő: Küldd el őket, hogy elmenvén a környező tanyákra és falvakba, valami ennivalót vásároljanak maguknak!” Ő azonban így felelt nekik: „Ti magatok adjatok enni nekik!” Mire ők azt mondták: „Menjünk el, és vásároljunk kétszáz dénárért kenyeret, és így adjunk nekik enni?” Ő azonban azt mondta nekik: „Mennyi kenyeretek van? Menjetek! Nézzétek meg!” Ahogy megtudták, így szóltak: „Öt. És két hal.” Akkor elrendelte, hogy valamennyien telepedjenek le asztaltársaságonként a zöld fűre. Le is telepedtek tíz-tizenkettes csoportokban. Aztán kezébe vette az öt kenyeret és a két halat, feltekintett az égre, elmondta az asztali hálaadást, széttörte a kenyereket, és odaadta tanítványainak, hogy tegyék az emberek elé, majd a két halat is elosztotta. Azok odavitték az embereknek a széttördelt darabokat. Ekkor – megértve Jézus tettét – az emberek is megosztották egymással magukkal hozott ennivalóikat; így mindnyájan ettek, és valamennyire jól is laktak, pedig nagyon sokan voltak.
17. Ezután szigorúan meghagyta tanítványainak, hogy szálljanak be a bárkába, és előtte menjenek át a túlsó partra, Betszaida felé, amíg ő maga elbocsátja a tömeget. A tanítványok ugyanis aggódtak amiatt, hogy egyedül marad az ellenséges Heródes Antipász felségterületén. Miután elbúcsúzott tőlük, elment a hegyre imádkozni. Amikor beesteledett, a bárka a tó közepén volt, ő maga pedig egyedül a szárazföldön. Látván, mennyire kínlódnak, hogy előrejussanak, ellenszelük volt ugyanis, az éjszaka negyedik őrváltásának idején a tóparton feléjük tartott. Ők pedig, látva, hogy a tóparton járkál valaki, úgy vélték, hogy kísértet, és felkiáltottak, mert megrettentek. Ő azonban rögtön szólt hozzájuk, és azt mondta: „Bátorság! Én vagyok! Ne féljetek!”

VIII.
1. Egy alkalommal odagyűltek hozzá a farizeusok és néhányan a Jeruzsálemből jött írástudók közül, és amikor látták, hogy némely tanítványa tisztátalan, azaz mosatlan kézzel eszik – a farizeusok ugyanis, meg az összes júdeaiak, nem esznek addig, amíg buzgón meg nem mosták a kezüket, így ragaszkodnak az ősök hagyományához; és nem esznek a piacról sem semmit, hacsak előbb meg nem hintik vízzel, és sok egyéb dolog is van, amit átvettek, és ragaszkodnak hozzá: ilyen például a poharak, korsók és rézedények lemosása –, megkérdezték őt: „Miért nem járnak el tanítványaid az ősök hagyománya szerint? Miért esznek tisztátalan kézzel?” Ő azonban ezt mondta nekik: „Ti kétszínűek! Találóan ítélt rólatok Izajás, amikor megírta: Ez a nép ajkával tisztel engem, de a szíve messze távol marad tőlem. Hiábavalóan vesznek körül istentisztelettel, mert ugyanakkor olyanokat tanítanak, amik csak emberek rendelkezései. – Isten akaratát figyelmen kívül hagyjátok, és helyette emberek hagyományához ragaszkodtok.”
2. És még ezt mondta nekik: „Remekül vetitek el Isten akaratát annak érdekében, hogy megőrizhessétek a ti saját hagyományotokat. Mózes ugyanis azt mondta: Tiszteld apádat és anyádat! Ti viszont azt mondjátok: Ha valaki azt mondja apjának vagy anyjának: Korbán – vagyis a templomnak szánt áldozati adomány – az, amivel javadra lehetnék, akkor már nem engeditek meg, hogy az illető bármit is tegyen apjáért vagy anyjáért. Így helyezitek hatályon kívül Isten szavát a hagyományotokkal, amelyet ti magatok tettetek hagyománnyá.”
3. Ismét magához hívta a tömeget, és így szólt hozzájuk: „Hallgassatok rám mindnyájan, és értsétek meg: Semmi olyan nem teheti tisztátalanná Isten előtt az embert, ami kívülről megy beléje; hanem az teszi tisztátalanná az embert, ami kijön belőle. Akinek van füle a hallásra, hallja meg!”
4. Miután elvált a tömegtől, és hazament, tanítványai megkérdezték őt a tömegnek mondott szavairól, amelyeket talányosnak tartottak. Erre azt mondta nekik: „Ti is ennyire értetlenek vagytok? Nem fogjátok föl, hogy semmi, ami kívülről megy be az emberbe, nem teheti tisztátalanná, mivel nem a szívébe megy, hanem csak a gyomrába, majd pedig a budiba kerül? Viszont ami az embertől magától származik, az tisztátalanná teheti az embert; ugyanis belülről, az ember szívéből jönnek elő a gonosz gondolatok, és ezek valóban tisztátalanná teszik.”
5. Innen útra kelt, és elment Tírusz határvidékére, aztán bement egy zsidó házba, mert azt akarta, hogy senki se tudja meg ottlétét, de nem maradhatott rejtve. Ellenkezőleg, rögtön hallott róla egy asszony, akinek volt egy rossz szellem által megszállott kislánya; eljött hát, és Jézus lábai elé vetette magát. Bár az asszony pogány volt, szír-föníciai származású, mégis arra kérte őt, hogy űzze ki lányából a démont. A házigazda azonban így szólt hozzá: „Engedd, hogy előbb a gyerekek lakjanak jól! Nem helyes ugyanis elvenni a gyerekek kenyerét, és a kutyák elé vetni.” Az asszony viszont megfelelt neki, és azt mondta: „Igen, uram! De a kiskutyák is esznek az asztal alatt a gyerekek morzsáiból.” Ekkor Jézus azt mondta neki: „Ez értelmes beszéd! Menj hát el, a lányodból már kiment a démon.” Akkor hazament; a kislányt az ágyon fekve találta, s a démon már valóban kiment belőle. Jézus pedig visszatért tanítványaival Kafarnaumba.
6. Mivel azokban a napokban ismét nagy tömeg volt vele, és már nem volt mit enniük, Jézus magához hívta tanítványait, és ezt mondta nekik: „Együtt érzek a tömeggel, mert már három napja kitartanak mellettem, és nincs mit enniük. Ha éhesen bocsátom haza őket, kidőlnek az úton, főleg azok, akik messziről jöttek.” Tanítványai így feleltek neki: „Hogyan lesz képes itt valaki jóllakatni őket?” Erre megkérdezte tőlük: „Mennyi kenyeretek van?” Azok pedig ezt mondták: „Hét.” Ekkor felszólította a tömeget, hogy telepedjenek le a földre, majd fogta a hét kenyeret, hálát adott, megtörte a kenyereket, és odaadta tanítványainak, hogy tegyék az emberek elé. Ők át is vették a sok széttördelt darabot, és a tömeg elé tették. Kevés haluk is volt. Azok fölött is elmondta az asztali áldást, és megmondta, hogy azokat is tegyék az emberek elé. Az emberek ezúttal is követték Jézusnak az osztozásra adott példáját, így hát valamennyien ettek, és valamennyire jól is laktak, pedig megint nagyon sokan voltak. Aztán elbocsátotta őket, majd rögtön bárkába szállt tanítványaival együtt, és Dalmanuta vidékére ment.
7. Ott kimentek hozzá a farizeusok, és vitatkozni kezdtek vele. Az égből való csodajelet követeltek tőle, hogy próbára tegyék őt. Lénye mélyéig megrendülten felsóhajtott, és így szólt: „Miért követel csodajelet ez a nemzedék? Bizony, mondom nektek: Isten nem fog jelet adni neki, hacsak nem Jónás próféta jelét. Ahogyan ugyanis Jónás jellé lett a niniveiek számára, úgy leszek én is jel e nemzedék számára. A niniveieknek ugyanis Jónás felhívása elég volt jelnek arra, hogy jó útra térjenek.” Ezzel otthagyta őket, ismét beszállt a bárkába, és elment a túlsó partra.
8. Csakhogy a tanítványok elfelejtettek magukkal vinni kenyeret, és mindössze egy kenyér volt velük a bárkában, ezért aztán elkezdtek arról vitázni egymással, hogy nincs kenyerük. Amikor Jézus észrevette ezt, így szólt hozzájuk: „Miért vitatkoztok azon, hogy nincs kenyeretek? Még mindig nem fogjátok föl, még mindig nem értitek? Hát kőből van a szívetek? Nem emlékeztek, hogyan osztottam meg az öt kenyeret a sok embernek? És amikor hét kenyeret osztottam szét ugyancsak sok embernek? Hát még mindig nem értitek, hogy nem azon kell vitázni, sok van-e, vagy kevés, hanem el kell osztani azt, ami van?”

IX.
1. Jézus és tanítványai azután kimentek a Fülöp Cézáreája körüli falvakba. Az úton megkérdezte tanítványait: „Mit mondanak az emberek, ki vagyok én?” Azok pedig ezt mondták neki: „Azt, hogy Keresztelő János vagy, mások azt, hogy Illés, ismét mások pedig azt, hogy a próféták egyike.” Ekkor megkérdezte őket: „De ti, mit mondotok ti, ki vagyok én?” Péter felelt, és ezt mondta neki: „Te vagy a Messiás.” Erre keményen rájuk szólt, hogy senkinek se beszéljenek őróla, mert nem róla kell beszélniük, hanem Istenről és a Szeretet Világáról.
2. Ezután elkezdte felkészíteni őket arra, hogy ember lévén, neki is számolnia kell azzal, hogy Isten nem fog közbeavatkozni: a vének, a főpapok és az írástudók elvetik, és sokat kell majd szenvednie, de azután Isten hamarosan örök életre ébreszti, örök törvénye szerint. Egészen nyíltan beszélt erről a dologról, és megvallotta nekik: „Azért jöttem, hogy meggyújtsam a Szeretet Világának tüzét Izraelben. Mennyire szeretném, ha már égne! De emiatt szenvedés és halál vár rám. Mennyire szorongok, amíg be nem teljesedik!” Erre Péter magához vonta őt, és kezdett keményen beszélni vele, mondván: „Isten őrizzen ettől, uram! Semmiképp sem történhet meg ez veled!” Ő azonban megfordult, ránézett tanítványaira, keményen rászólt Péterre, és azt mondta: „Eredj mögém, mert a Sátán, a Kísértő beszél belőled! Csapda vagy számomra, mert nem Isten gondolatai járnak az eszedben, hanem az emberekéi.”
3. Ezután összehívta a tömeget tanítványaival együtt, és ismét lelkükre kötötte: „Ha valaki utánam akar jönni, tagadja meg önmagát, legyen kész az üldöztetések vállalására is, és úgy kövessen engem.”
4. Majd azt mondta nekik: „Bizony, mondom nektek: Vannak olyanok az itt állók között, akik semmiképp sem halnak meg addig, amíg észre nem veszik, hogy a Szeretet Világa eljött általam.” Hat nappal ezután Jézus magához vette Pétert, Jakabot és Jánost, és felvitte őket egy magas hegyre, csak őket hármukat. Ott szemük láttára átalakult; ruhája fénylő lett, olyan ragyogó fehér, amilyet semmiféle kelmefestő nem tud létrehozni. És megjelent nekik Illés Mózessel együtt, és beszélgettek Jézussal. Majd Péter szólalt meg, és azt mondta: „Rabbi, pont jó, hogy itt vagyunk! Csinálunk majd három sátrat, neked egyet, Mózesnek egyet és Illésnek egyet!” Ekkor felhő árnyékolta be őket, majd hangot hallottak a felhőből: „Ez az én igaz küldöttem, akit szeretek! Őrá hallgassatok!” Amikor azonban hirtelen körülnéztek, nem láttak többé senkit maguk mellett, csak egyedül Jézust.
5. Miután lejöttek a hegyről, és megérkeztek a többi tanítványhoz, nagy tömeget láttak körülöttük, és írástudókat, akik vitatkoztak velük. Mihelyt meglátták Jézust, odafutottak hozzá, és üdvözölték. Ő megkérdezte tőlük: „Miről vitatkoztok velük?” Valaki a tömegből így felelt neki: „Rabbi, elhoztam hozzád a fiamat, akiben szótlan szellem lakik, és ahol éppen elkapja, ide-oda rángatja őt, aztán habzik a szája, fogát csikorgatja, és végül egészen megmerevedik. Mondtam tanítványaidnak, hogy űzzék ki, de nem voltak elég erősek hozzá.” Ő így válaszolt nekik: „Ó, te Istenben nem bízó nemzedék! Hát meddig legyek még veletek? Hát meddig viseljelek el titeket? Hozzátok ide hozzám!” Erre odavitték hozzá. Amikor a szellem meglátta őt, rögtön össze-vissza rángatta a fiút, úgyhogy a földre esett, és habzó szájjal fetrengett. Jézus megkérdezte az apját: „Mennyi ideje már, hogy ez történik vele?” Az így szólt: „Kisgyermekkora óta. És sokszor vetette tűzbe is, vízbe is, hogy tönkretegye őt. De ha képes vagy valamire, szánj meg minket, és siess segítségünkre!” Jézus azonban ezt mondta neki: „Ha képes vagy!? Minden lehetséges annak, aki bízik Istenben!” A gyermek apja rögtön felkiáltott, és így szólt: „Bízni akarok Istenben. Segíts nekem bizalmatlanságomban!” Jézus pedig, látva, hogy tömeg fut össze, keményen rászólt a tisztátalan szellemre, mire az felkiáltott, össze-vissza rángatta a fiút, és kiment belőle. A fiú pedig olyan lett, mint egy halott, úgyhogy többen azt mondták, meghalt. Jézus viszont megragadta a kezét, felállította őt, és az felkelt. Miután hazamentek, tanítványai azt kérdezték tőle maguk között: „Mi miért nem voltunk képesek kiűzni?” Azt mondta nekik: „Mert csekély a bizalmatok Isten iránt!”
6. Miután onnan elmentek, átvonultak Galileán, de nem akarta, hogy ezt bárki is megtudja, ugyanis tanítványait akarta oktatni. Ismét arról beszélt nekik, hogy számolnia kell a szenvedéssel, és talán erőszakos halált fog halni. Ők azonban nem értették meg ezt a beszédet, mert azt remélték, hogy ő a Messiás, viszont féltek megkérdezni őt.
7. Aztán ismét Kafarnaumba mentek. Amikor hazaértek, megkérdezte őket: „Miért vitatkoztatok az úton?” Ők azonban hallgattak. Arról vitatkoztak ugyanis egymással az úton, hogy ki a legnagyobb közöttük. Erre leült, és így szólt hozzájuk: „Aki első akar lenni ebben a világban, az a szeretet rendjében az utolsó lesz!”
8. Akkor fogott egy kis utcagyereket, odaállította közéjük, majd átkarolta őt, és azt mondta nekik: „Ha valaki az én kedvemért befogad egy ilyen kisgyereket, engem fogad be, mert én a világ jelentéktelenjeiért jöttem.” Majd hozzátette: „Aki pedig befogad engem, nemcsak engem fogad be, hanem azt is, aki engem küldött, mert Atyám is e világ kicsinyeinek oldalán áll.”
9. Később János így szólt Jézushoz: „Rabbi, láttunk valakit, aki rád hivatkozva űz ki démonokat, de nem követ minket, igyekeztünk tehát megtiltani neki, mert nem követ minket.” Jézus azonban azt mondta: „Ne akadályozzátok, mert aki nincs ellenünk, az a mi ügyünket támogatja!”

X.
1. Jézus felkerekedett, és elment onnan Júdea határvidékére, a Jordánon túlra. Ismét tömeg gyűlt köréje, és ahogyan szokta, ismét tanította őket. Farizeusok is mentek hozzá, hogy megvizsgálják hűségét a Törvényhez, és megkérdezték: „Vajon szabad-e a férjnek elbocsátania feleségét?” Ő pedig így felelt nekik: „Mit parancsolt nektek Mózes?” Azok azt mondták: „Mózes megengedte, hogy válólevelet írjunk, és így bocsássuk el.” Jézus viszont azt mondta nekik: „Keményszívűségetek miatt adta nektek Mózes ezt az engedményt. Isten azonban a teremtés kezdetétől fogva férfivá és nővé tette az embert, ezért az ember elhagyja apját és anyját, feleségéhez ragaszkodik, és a kettő egy ember lesz: úgyhogy többé már nem ketten vannak, hanem csak egy ember. Amit tehát Isten összekötött, ember ne válassza szét!”
2. Kisgyermekeket vittek hozzá, hogy érintse meg őket, a tanítványok azonban durván rájuk szóltak. Amikor Jézus ezt meglátta, bosszús lett, és keményen rájuk szólva ezt mondta nekik: „Hagyjátok, hogy a gyermekek hozzám jöjjenek, ne álljátok útjukat, mert elsősorban éppen a kisemberek számára van itt a Szeretet Világa! Bizony, mondom nektek, aki nem gyermeki egyszerűséggel fogadja a Szeretet Világát, semmiképp nem megy be oda; szeretetet ugyanis sem erővel szerezni, sem vásárolni nem lehet.” Aztán átkarolta a gyermekeket, majd kezét rájuk téve megáldotta őket.
3. Amikor útnak indult, odafutott hozzá egy gazdag ember, térdre esett előtte, és megkérdezte tőle: „Jó rabbi, mit tegyek, hogy elnyerjem az örök életet?” Jézus azonban így szólt hozzá: „Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak egy valaki: Isten. A parancsokat ismered: Ne ölj, ne törj házasságot, ne lopj, hamis tanúságot ne tégy, ne rabolj, tiszteld apádat és anyádat!” Az viszont azt mondta neki: „Rabbi, ezeket mind megtartottam ifjúkorom óta.” Jézus ránézett, megkedvelte, és így szólt hozzá: „Valami hiányzik neked! Rajta, menj el, add el mindazt, amit birtokolsz, és add a szegényeknek – így kincsed lesz majd Istennél! Aztán jöjj vissza hozzám, és kövess engem!” A gazdag azonban vakarni kezdte a fejét, mert nem tetszett neki a dolog. Jézus akkor így szólt hozzá: „Hogyan mondhatod, hogy megtetted a törvény tanítását? Hiszen meg van írva a törvényben: Szeresd felebarátodat, mint önmagadat! És íme, sok testvéred ócska rongyokban jár, éhen halnak, a te házad pedig tele van mindenféle jóval, de abból semmi sem jut nekik.” Az elkomorodott erre a szóra, és szomorúan elment, ugyanis nagy vagyont birtokolt.
4. Jézus erre körülnézett, és azt mondta tanítványainak: „Milyen nehezen fognak bemenni a Szeretet Világába azok, akik vagyont birtokolnak.” A tanítványok pedig elborzadtak ezekre a szavakra. Jézus azonban ismét megfelelt nekik, mondván: „Könnyebb a tevének átmennie a tű fokán, mint a gazdagnak bemennie a Szeretet Világába!” Azok pedig szerfölött megdöbbentek ezen.
5. Aztán Péter így kezdett beszélni: „Nézd csak! Mi mindent elhagytunk, és követtünk téged!” Jézus azt mondta: „Bizony, mondom nektek: Senki sem hagyja el házát vagy fivérét vagy nővérét, anyját vagy apját, gyermekeit vagy földjeit az örömüzenetért úgy, hogy ne kapna százannyit a Szeretet Világában.”
6. Éppen úton voltak, Jeruzsálembe menet. Jézus a tanítványai előtt ment, és ők elborzadtak, amikor látták elszántságát, mert érezték, hogy a végzete felé tart. Akkor ismét magához vette a Tizenkettőt, és kezdte mondani nekik, mik fognak történni vele: „Nézzétek csak! Fölmegyünk Jeruzsálembe, és ott engem mint egyszerű embert ki fognak szolgáltatni a főpapoknak és az írástudóknak, de azután Isten hamarosan örök életre fog kelteni.”
7. Útjuk során bementek a zsidókkal régóta ellenséges viszonyban álló szamaritánusok egyik falujába, hogy szállást vegyenek. De nem fogadták be őket, mert Jeruzsálembe tartottak. Amikor Jakab és János nevű tanítványai ezt látták, így szóltak: „Uram, akarod-e, hogy azt mondjuk: Sújtson le rájuk a tüzes istennyila, és pusztítsa el őket!, ahogyan Illés is tette?” Ő azonban keményen rájuk szólt, és ezt mondta: „Nem tudjátok, miféle lelkület kerített hatalmába titeket! Én ugyanis nem azért jöttem, hogy elpusztítsam az emberek életét, hanem hogy megmentsem.” És elindultak egy másik faluba.
8. Másnap odament hozzá Jakab és János, Zebedeus két fia, és így szóltak: „Rabbi, azt akarjuk, hogy tedd meg nekünk, amit kérünk tőled.” Ő pedig ezt mondta nekik: „Mit akartok tőlem? Mit tegyek meg nektek?” Azok erre azt mondták neki: „Add meg nekünk, hogy egyikünk jobbodon, másikunk balodon üljön a te dicsőségedben!” Jézus viszont azt mondta nekik: „Nem tudjátok, mit kértek. Nekem nincs, és nem is lesz dicsőségem! De képesek vagytok-e kiinni azt a poharat, amelyet én kiiszom? Képesek lennétek-e együtt szenvedni velem?” Azok erre azt mondták neki: „Képesek vagyunk.” Jézus viszont azt mondta nekik: „Azt a poharat, amelyet én kiiszom, ti is kiihatjátok, de azt, hogy valaki a jobbomon vagy balomon üljön, nem adhatom meg, mert nekem nem lesz semmiféle uralmam, sem Jeruzsálemben, sem sehol másutt.”
9. Meghallván ezt a másik tíz tanítvány, elkezdtek bosszankodni Jakabon és Jánoson. Jézus ekkor magához hívta őket, és ezt mondta nekik: „Tudjátok, hogy akik a népek uralkodóinak számítanak, zsarnokoskodnak rajtuk, és ellenük használják hatalmukat. Köztetek azonban ne így legyen; hanem ha valaki nagy akar lenni köztetek, legyen a szolgátok, és ha valaki első akar lenni köztetek, legyen mindenkinek a rabszolgája; mert én sem azért jöttem, hogy nekem szolgáljanak, hanem hogy én szolgáljak.”
10. Útja során bement Jerikóba, és áthaladt rajta. És íme, egy Zakeusnak nevezett férfi, aki a megszálló rómaiakkal cimboráló vámosok feje volt, és gazdag is. Igyekezett meglátni Jézust, hogy ki és miféle lehet, a tömeg miatt azonban nem volt képes rá, mert kis termetű volt. Ezért előrefutott, és felmászott egy fügefára, hogy meglássa őt, mert arra kellett áthaladnia. Amikor Jézus odaért arra a helyre, feltekintett, és ezt mondta neki: „Zakeus, gyere le gyorsan, mert ma a te házadban kell megszállnom!” Ő sietve leszállt, és örömmel vendégül látta. És akik ezt meglátták, mind nagyon zúgolódtak, mondván: „Bűnös emberhez ment be, hogy megszálljon nála!” Erre Jézus ezt mondta Zakeusra utalva: „Ma jött el a megmentés napja e ház számára, mivelhogy ő is Ábrahám fia, ő is Isten népéhez tartozik. Én ugyanis nem azért jöttem, hogy elítéljem, hanem hogy felkutassam és megmentsem az elveszetteket.” E szavak nyomán Zakeus előállt, és ezt mondta a Mesternek: „Nézd, uram, vagyonom felét a szegényeknek adom, és ha valakitől kizsaroltam valamit, négyszeresét adom vissza.”
11. Amikor pedig ő, tanítványai és igen nagy tömeg kifelé ment Jerikóból, egy vak koldus, Bartimeusz épp ott üldögélt az út mentén. Ahogy meghallotta, hogy Jézus, a názáreti az, elkezdte kiabálni és mondogatni: „Dávid fia Jézus, könyörülj rajtam!” Sokan keményen rászóltak, hogy hallgasson el, ő azonban annál jobban kiáltozott: „Dávid fia, könyörülj rajtam!” Erre Jézus megállt, és azt mondta: „Hívjátok ide!” Hívták is a vakot, mondván neki: „Bátorság! Állj föl! Hív téged!” Az pedig ledobva felsőruháját felugrott, és odament Jézushoz. Jézus ekkor így szólt hozzá: „Mit akarsz? Mit tegyek veled?” A vak pedig azt mondta neki: „Rabbuni, hogy megint lássak!” Jézus erre azt mondta neki: „Menj csak! Bizalmad megmentett téged!” Rögtön újból látott, és követte őt az úton.

XI.
1. Amikor már közeledtek Jeruzsálemhez, Betániához és Betfagéhoz, az Olajfák-hegye felé, elküldte két tanítványát, és azt mondta nekik: „Menjetek el a szemközti faluba! Mihelyt beértek, találtok majd egy megkötött szamárcsikót, amelyen még senki sem ült. Oldjátok el, és hozzátok ide! Ha pedig valaki azt mondaná nektek: Miért teszitek ezt?, mondjátok neki: A Mesternek szüksége van rá, de hamarosan visszaküldi.” El is mentek, és megtalálták a szamárcsikót kinn az utcán egy kapuhoz kötve, és eloldották. Az ott állók közül némelyek így szóltak hozzájuk: „Mit csináltok? Miért oldjátok el a szamárcsikót?” Ők pedig megmondták nekik, amit Jézus mondott, mire elengedték őket. Aztán elvitték a szamárcsikót Jézushoz, majd rádobták felsőruhájukat, ő pedig felült rá. Sokan felsőruhájukat terítették az útra, mások viszont lombos ágakat, amelyeket a földeken vágtak le. Egyesek, akik prófétának tartották Jézust, így kiáltoztak: „Áldott legyen, aki az Úr nevében jön!” Mások viszont, akik messiást láttak benne, ezt kiáltották: „Áldott legyen atyánknak, Dávidnak érkező országa!”
2. Amikor végigtekintett a közeli városon, megsiratta, és így szólt: „Bárcsak felismerted volna a békesség útját!” Eltöltötte ugyanis a fájdalom a rómaiak ellen folyton lázadozó népének várható sorsa miatt.
3. Aztán bement Jeruzsálembe, a templomba, és miután körös-körül mindent megtekintett, a Tizenkettővel kiment Betániába, mivel az idő már későre járt.
4. Amikor másnap kimentek Betániából, a következő jelképes prófétai cselekedetet hajtotta végre. Meglátott egy lombos fügefát – Izrael jelképét –, és odament, mintha gyümölcsöt keresne rajta; de persze semmit sem talált, csak leveleket, ugyanis még nem volt fügeérés ideje. Ekkor így szólt a fügefához: „Vajon soha senki nem fog rólad gyümölcsöt enni? Az lehetetlen.” Tanítványai fölfigyeltek erre.
5. Miután megérkeztek Jeruzsálembe, és bement a templomba, elkezdte kiutasítani azokat, akik eladtak vagy vásároltak a templomudvaron, mondván: „Nincs-e megírva, hogy az én házam a kérések háza minden nép számára? Ne tegyétek hát Atyám házát vásárcsarnokká! Ne akarjatok áldozatbemutatással előnyöket kicsikarni tőle!” Azt is megtiltotta zelóta lelkületű rajongóinak, hogy emberölésre alkalmas eszközt vigyenek keresztül a templomon. Majd hozzátette: „Azoknak a papoknak, akik felélik a szegények házát, és cserébe színlelésből hosszasan imádkoznak, súlyosabb megítélésben lesz részük, mint a vámosoknak és utcanőknek.”
6. A főpapok és az írástudók értesültek minderről, és keresték a módját, hogyan pusztíthatnák el őt; de féltek tőle, ugyanis az egész tömeg döbbenten hallgatta tanítását. Amikor este lett, Jézus ismét kiment tanítványaival a városon kívülre.
7. Amikor másnap ismét bementek Jeruzsálembe, és Jézus a templomban járkált, hozzámentek a főpapok, az írástudók és a vének, és így szóltak hozzá: „Milyen hatalommal tetted ezeket? Vagy ki adta meg neked a hatalmat, hogy ezeket tedd?” Jézus viszont azt mondta nekik: „Egyetlen dolgot kérdezek tőletek. Feleljetek rá, és akkor megmondom majd nektek, milyen hatalommal teszem ezeket! A Keresztelő János által végzett alámerítés Istentől való volt-e, vagy emberektől? Feleljetek nekem!” Azt felelték: „Nem tudjuk.” Erre Jézus így szólt hozzájuk: „Akkor én sem mondom meg nektek, milyen hatalommal teszem ezeket.”

XII.
1. Ezután elkezdett példázatokban beszélni nekik, így magyarázva küldetését: „Egy ember szőlőskertet ültetett, körülvette sövénykerítéssel, szőlőprést ásott a földbe, őrtornyot épített, majd bérbe adta fölműveseknek, és külföldre utazott. A megfelelő időben elküldött egy szolgát a földművesekhez, hogy megkapja tőlük a szőlőskert terméséből neki járó részt. Azok megfogták, megverték és üres kézzel küldték el. Ismét küldött hozzájuk másik szolgát: ezt meg fejbe verték és meggyalázták. Újabbat küldött: ezt megölték. Majd sok másikat küldött, ezek közül egyeseket megvertek, másokat megöltek. Már csak egyetlen valakije volt, szeretett fia: végül őt küldte el hozzájuk, magában azt gondolva: A fiamat csak tiszteletben fogják tartani!”
2. Majd folytatta: „A Szeretet Világával úgy áll a dolog, mint amikor egy ember nagy vacsorát rendezett, és sokakat meghívott. Aztán a vacsora órájában elküldte szolgáit, hogy mondják meg a meghívottaknak: Gyertek, mert most készült el minden. De azok nem törődtek vele, hanem elmentek, ki a földjére, ki az üzlete után. Akkor azt mondta szolgáinak: Menjetek ki az útkereszteződésekre, és akit csak találtok, hívjátok el! A szolgák elmentek, és mindenkit összeszedtek, akit értek, rosszakat és jókat egyaránt, és a ház megtelt vendégekkel.”
3. Azután ezt kérdezte tőlük: „Mit gondoltok? Egy embernek volt két fia. Odament az elsőhöz, és ezt mondta: Fiam, menj, dolgozz ma a szőlőben! Az így felelt: Igen, uram! De nem ment el. Aztán odament a másikhoz, és ugyanazt mondta neki. Az így felelt: Nem akarok. Később azonban megbánta, és elment. A kettő közül melyik teljesítette az apa akaratát?” Azt válaszolták: „Az utóbbi.” Erre Jézus azt mondta nekik: „Mondom nektek, lesznek olyan vámosok és szajhák, akik előttetek mennek be a Szeretet Világába.”
4. Ahogy a főpapok és a farizeusok meghallották Jézus példázatait, rögtön megértették, hogy róluk beszélt. Erre keresték a módját, hogyan tartóztathatnák le, de féltek a tömegtől, mert az prófétának tartotta őt. Otthagyták, és elmentek.
5. Elküldtek hozzá néhány farizeust és heródiánust, hogy szaván fogják. El is mentek, és így szóltak hozzá: „Rabbi, tudjuk, hogy őszinte vagy, és nem befolyásol senki, ugyanis nem vagy tekintettel az emberek személyére, hanem az igazságnak megfelelően tanítod Isten útját. Szabad adót fizetni a császárnak, vagy nem? Fizessünk, vagy ne fizessünk?” Mire Jézus azt mondta nekik: „Ami megilleti a császárt, azt adjátok meg a császárnak, viszont ami Istent illeti meg, adjátok meg Istennek!” Nagyon elcsodálkoztak őrajta.
6. Aztán szadduceusok jöttek hozzá, akik azt mondják, hogy nincs feltámadás. Ezt kérdezték tőle: „Rabbi, Mózes azt írta nekünk, hogy ha valakinek a testvére meghal, és asszonyt hagy hátra, de nem hagy gyermeket, akkor vegye el a testvére az asszonyt, és támasszon utódot testvérének. Volt hét testvér. Az első feleséget vett, és amikor meghalt, nem hagyott utódot. Ekkor a második vette el őt, de meghalt úgy, hogy nem hagyott utódot. Aztán a harmadik ugyanígy, és a hét testvér egyike sem hagyott utódot. Mindegyik közül utolsónak meghalt az asszony is. A feltámadáskor, ha ugyan feltámadnak, melyiküké lesz az asszony, mert hiszen mind a hétnek felesége volt?” Jézus ezt mondta nekik: „Ami a halottakat illeti, tudniillik hogy Isten örök életre kelti őket, nem olvastátok Mózes könyvében, a csipkebokor történetében, hogy Isten ezt mondta neki: Én vagyok az, aki örökké jelen vagyok: Ábrahám Istene, Izsák Istene, Jákob Istene? Ő tehát nem a halottak, hanem az élők Istene.”
7. Odament hozzá egy írástudó is, aki hallotta őket vitázni; tapasztalván, hogy találóan felelt nekik, megkérdezte tőle: „Melyik az első az összes parancsok közül?” Jézus így felelt: „Az első: »Halld, Izrael, az Úr, a mi Istenünk, az egyetlen Úr. Szeresd hát az Urat, a te Istenedet, teljes szíveddel, teljes lényeddel, teljes gondolkodásoddal és teljes erőddel!« A második ez: »Szeresd embertársadat, mint önmagadat!« Ezeknél egyetlen más parancs sem nagyobb.” Erre az írástudó ezt mondta neki: „Úgy van, rabbi! Az igazságnak megfelelően mondtad, hogy egy az Isten, és rajta kívül nincs más Isten, és őt szeretni teljes szívvel, teljes ésszel és teljes erővel, és úgy szeretni embertársainkat, mint önmagunkat, ez jóval több, mint minden égő- és vágóáldozat.” Jézus pedig, látván, hogy értelmesen felelt, ezt mondta neki: „Nem vagy messze a Szeretet Világától. Tégy így, és tiéd lesz az élet teljessége!”
8. Az írástudó azonban jobban szeretett vitázni, mint az igazságot követve cselekedni, ezért megkérdezte Jézustól: „De ki az én embertársam?” Jézus azonban a szavába vágott, és ezt a példázatot mondta neki: „Egy ember Jeruzsálemből Jerikóba ment le, de rablók kezébe esett; azok elvették a ruháit, összeverték, majd elmentek, s otthagyták félholtan. Úgy esett a dolog, hogy egy pap ment lefelé azon az úton; amikor meglátta, áttért az út túloldalára, és elment mellette. Egy szamaritánus pedig, aki épp úton volt, szintén odaért hozzá; amikor meglátta, megesett rajta a szíve; odament, bort és olajat öntött sebeire, és bekötözte azokat, majd ráültette a sebesültet saját teherhordó állatára, elvitte egy vendégfogadóba, és ápolta őt. Másnap elővett két dénárt, és odaadta a vendégfogadósnak, mert észrevette, hogy az aggódik a sebesült ellátása miatt; így szólt hozzá: Ápold őt, és ha valamit még ráköltesz, megadom neked, amikor újra erre járok.” Majd megkérdezte: „Mit gondolsz? A három közül melyik lett embertársa annak, aki a rablók kezébe esett?” Az írástudó azt mondta: „Aki irgalmasságot gyakorolt vele.” Erre Jézus ezt mondta neki: „Menj, és te magad is tégy hasonlóan!”
9. Ezután már senki sem mert kérdezősködni. Ő pedig tanítványaihoz fordult, és így szólt hozzájuk: „Óvakodjatok az olyan írástudóktól, akik szívesen járkálnak talárban, és arra vágyakoznak, hogy a piacon köszöntsék őket, elöl üljenek a zsinagógában, s a díszhelyeket foglalják el a vendégségeken. Az ilyen hiú emberek, akik elismerésre vágynak, s a főpapok és a gazdagok kegyeit keresik, alkalmatlanok arra, hogy tiszta szívvel kutassák a Teremtő tanítását.”
10. Aztán leült a persellyel szemben, és szemügyre vette, hogyan dob a tömeg ércpénzt a perselybe: sok gazdag sokat dobott be, majd jött egy szegény özvegyasszony, és némi aprópénzt ejtett a perselybe. Akkor magához hívta tanítványait, és ezt mondta nekik: „Mondom nektek, ez a szegény özvegyasszony többet dobott be, mint mindazok, akik nagy pénzt dobtak a perselybe: amazok ugyanis mind a fölöslegükből adtak, ő azonban nélkülözéséből. Mindent bedobott, amije csak volt, egész vagyonát.”

XIII.
1. Amikor kifelé ment a templomból, egyik tanítványa így szólt hozzá: „Rabbi, nézd, micsoda kövek és micsoda épületek!” Jézus pedig azt mondta neki: „Ezeket a hatalmas épületeket nézed? Semmiképp sem marad itt kő kövön, amelyet majd le ne rombolnának! Az Atya nem kívánja azt a vallásosságot, amelynek ez a templom a jelképe.”
2. „Ti azonban önmagatokra ügyeljetek! Ki fognak szolgáltatni titeket bíróságoknak, meg fognak verni, helytartók és királyok elé állítanak majd miattam; ez alkalom lesz arra, hogy tanúságot tegyetek nekik. És ha elvezetnek titeket, hogy kiszolgáltassanak a bíróságnak, ne aggódjatok előre, hogy mit mondjatok, hanem mondjátok azt, amit Isten megad nektek abban az órában. Mindenféle ember elvet majd titeket miattam, aki azonban végig állhatatos marad, az nem esik ki a Szeretet Világából.”
3. „Úgy van ez, mint amikor egy ember messze földre készült, és magához hívta szolgáit, hogy rájuk bízza vagyonát. Az egyiknek öt talentumot adott, a másiknak kettőt, a harmadiknak egyet, mindegyiknek képességeihez mérten, aztán elutazott külföldre. Aki az öt talentumot kapta, rögtön elindult, dolgozni kezdett velük, és nyert másik ötöt. Ugyanígy aki kettőt kapott, nyert másik kettőt. Aki pedig egyet kapott, elment, gödröt ásott a földbe, és belerejtette urának pénzét. Hosszú idő múlva aztán megjött azoknak a szolgáknak az ura, és elszámoltatta őket. Odament az, aki öt talentumot kapott, odavitt másik öt talentumot, és azt mondta: Uram, öt talentumot adtál át nekem. Nézd, másik öt talentumot nyertem hozzá! Ura ezt mondta neki: Jól van, jó és bizalommal teli szolga! A keveset irántam való bizalommal kezelted, sok fölé foglak rendelni. Jöjj be urad örömünnepére! Odament az is, aki két talentumot kapott, és azt mondta: Nézd, másik két talentumot nyertem hozzá! Ura ezt mondta neki: Jól van, jó és bizalommal teli szolga! A keveset irántam való bizalommal kezelted, sok fölé foglak rendelni. Jöjj be urad örömünnepére! Odament aztán az is, aki egy talentumot kapott, és azt mondta: Uram, úgy ismertelek meg, hogy kemény ember vagy, ott is aratsz, ahol nem vetettél, és onnan is gyűjtesz, ahová nem osztottál, ezért félelmemben elmentem, és elrejtettem a talentumodat a földben. Nézd, itt van az, ami a tiéd! Ura azonban így felelt neki: Rossz és aggályoskodó szolga! Úgy tudtad, hogy ott is aratok, ahol nem vetettem, és onnan is gyűjtök, ahová nem osztottam? Akkor hát oda kellett volna adnod a pénzemet a pénzváltóknak, így megérkezésemkor kamatostul kaptam volna vissza azt, ami az enyém!”
4. Másik példázatot is mondott arról, hogy az Atya nem parancsok szolgai teljesítését várja tőlünk, hanem annál többet, szeretetből fakadó tetteket: „Ki az közületek, aki azt mondja szántó-vető vagy legeltető szolgájának, amikor az bejön a mezőről: Azonnal gyere, és telepedj asztalhoz!, és nem azt mondja-e inkább neki: Készíts nekem valamit vacsorára, és szolgálj ki engem, amíg eszem és iszom, és azután eszel és iszol te!? Talán hálás lesz a szolgának, hogy megtette mindazt, amit megparancsolt neki? – Így ti is, ha eleget tettetek Isten törvényeinek, mondjátok ezt: Csak átlagos szolgák vagyunk, azt tettük meg, amivel tartoztunk.”
5. Ekkor egyik tanítványa megkérdezte Jézust: „Mester, mikor jön el Isten országa?” Ő így felelt: „A Szeretet Világának elérkezését nem lehet kiszámítani, és azt sem lehet mondani, hogy itt vagy ott van. A Szeretet Világának megvalósulása rajtatok áll vagy bukik!”
6. Ő azonban nem értette meg, és tovább faggatta Jézust: „Uram, vajon csak kevesen vannak-e, akik bejutnak oda?” Erre határozottan figyelmeztette őket: „Életre-halálra küzdjetek meg magatokkal azért, hogy bemehessetek a szűk kapun, mert – mondom nektek –, sokan törekszenek majd másképp bemenni, de nem fog sikerülni nekik.”
7. Majd hozzátette: „Azokhoz, akik bemennek a Szeretet Örök Világába, egykor így szól majd az Atya: Gyertek ide hozzám, és legyen tiétek az élet teljessége! Mert éhes voltam, és ennem adtatok, szomjas voltam, és megitattatok, idegen voltam, és befogadtatok, mezítelen voltam, és felruháztatok, beteg voltam, és meglátogattatok, börtönben voltam, és eljöttetek hozzám. Akkor ezt kérdezik majd tőle az igazak: De mikor láttunk éhesnek, és tápláltunk téged, vagy szomjasnak, és itattunk meg? Mikor láttunk idegennek, és fogadtunk be, vagy mezítelennek, és ruháztunk fel? Mikor láttunk betegnek vagy börtönben, és mentünk el hozzád? És az Atya megfelel nekik: Mondom nektek, valahányszor ezt tettétek egynek a legkisebbek közül, nekem tettétek.”

XIV.
1. Két nappal a pászka, a zsidók egyiptomi kivonulásának emlékünnepe előtt, amikor le kellett vágni a pászkabárányt, a főpapok és az írástudók elérkezettnek látták az időt, és keresték a módját, hogyan tartóztathatnák le Jézust csellel, hogy megölhessék. Úgy döntöttek ugyanis: „Ne az ünnepi tolongásban tegyük, nehogy zavargás támadjon a nép körében!”
2. Közben Jézus Betániában, a himlőhelyes Simon házában volt. Éppen asztalnál ült, amikor odament hozzá az a korábban városszerte ismert bűnös nő, akiből Jézus hét démont űzött ki. Alabástrom illatszertartóban valódi és sokat érő, még felbontatlan nárdusolaj volt nála. Eltörte az alabástrom edény pecsétjét, és hálatelt szívvel Jézus fejére öntötte az olajat. A tanítványok közül néhányan bosszankodtak, és kifakadtak: „Mire való volt a nárdusolajnak ez az elpocsékolása? Több mint háromszáz napszámért el lehetett volna adni, s az árát a szegényeknek lehetett volna juttatni, hogy ők is méltón megülhessék az ünnepet.” És erősen ráripakodtak. Jézus azonban rájuk szólt: „Hagyjátok békén őt! Miért okoztok neki keserűséget? Hiszen jót tett velem! Mindazt, amire csak képes volt, megtette.”
3. A karióti Júdás pedig, egy a tizenkettő közül, elment a főpapokhoz, hogy kiszolgáltassa nekik Jézust. Amikor ezek meghallották ezt, megörültek, és harminc ezüstöt adtak neki. Ő aztán kereste a módját, hogyan szolgáltassa ki őt alkalmas időben.
4. Azon a napon, amikor a pászkabárányt föláldozzák, tanítványai így szóltak Jézushoz: „Mit akarsz, hol készítsük el neked a pászkabárányt, hogy megehesd?” Erre elküldte két tanítványát, és ezt mondta nekik: „Menjetek el titokban a városba, ahol már megegyeztem valakivel! Találkozni fogtok egy vizeskorsót cipelő férfival. Ő lesz a jel. Kövessétek őt, és ahová bemegy, ott mondjátok meg a házigazdának, hogy a rabbi azt kérdezi: Hol van a szállásom, ahol tanítványaimmal megehetem a pászkabárányt? Ő aztán mutat majd nektek egy nagy, párnákkal kirakott, a vacsorára előkészített emeleti szobát. Ott készítsétek el nekünk a bárányt.” Erre a tanítványok bementek a városba, és mindent úgy találtak, ahogy megmondta nekik. Azután elkészítették a pászkabárányt.
5. Amikor beesteledett, Jézus odament, és asztalhoz telepedett tizenkét tanítványával. A készülődés során azonban versengés támadt köztük, és arról vitáztak, hogy melyikük számít a legnagyobbnak. Ekkor Jézus felkelt az asztaltól, levetette felsőruháját, fogott egy kendőt, és körülkötötte magát, aztán vizet öntött a mosdótálba, és elkezdte mosni a tanítványok lábát, majd megtörölte a kendővel. Azután felvette felsőruháját, ismét letelepedett, és ezt mondta nekik: „Értitek, hogy mit tettem veletek? Ti Mesternek hívtok engem, és jól teszitek. Ha tehát én, a Mester, megmostam lábatokat, elvégeztem ezt a rabszolgamunkát, akkor nagyratörés helyett nektek is szolgálnotok kell egymást. Példát adtam nektek!”
6. Majd így folytatta oktatásukat: „Végtére is ki a nagyobb? Aki az asztalnál ül, vagy aki felszolgál? Hát nem az, aki az asztalnál ül?” Közbekiáltottak: „Dehogynem!” Mire ő ezt mondta: „Én azonban olyan vagyok köztetek, mint aki felszolgál. Ti viszont? Azt hiszitek, hogy végig kitartottatok velem próbatételeimben?? És talán azt képzelitek, hogy királyi uralmat hagyok rátok? Hogy asztalomnál üljetek jobb és bal felől az én állítólagos országomban? És majd trónon ülve ítéljétek Izrael tizenkét törzsét? Hát még mindig messiási birodalomról álmodoztok?”
7. Evéshez láttak. Miközben ettek, kezébe vett egy darab kenyeret, és elmondta fölötte a szokásos asztali áldást: „Légy dicsőítve, Urunk, Istenünk, te, aki kenyeret sarjasztasz a földből!” Azután megtörte a kenyeret, szétosztotta közöttük, és ezt mondta: „Ez vagyok én. Az Atya adott engem értetek, hogy az igazi élet kenyere legyek számotokra.” – Csak sokkal később értették meg, hogy a Mester szándéka szerint nekik is mások táplálóivá kell válniuk.
8. A vacsora végén, a pászka szertartása után kezébe vette borral telt poharát, és hálát adott e szavakkal: „Áldott legyen az Úr, a mi Istenünk, a világ Királya, aki létrehozta a szőlőtő termését!” Azután odaadta nekik, és ezt mondta: „Ebből igyatok mindnyájan, mert ez a pohár az új szövetségnek, a szeretet szövetségének a jelképe!” Megdöbbentek, hogy a szokással ellentétben nem a saját poharukból kellett inniuk, hanem mindnyájuknak ugyanabból a pohárból. Ugyancsak jóval később értették meg, hogy ez a senkit ki nem záró szeretetközösség jelképe volt. Miután ittak a pohárból, Jézus még hozzátette: „Így cselekedjetek, valahányszor együtt isztok majd bort, hogy ébren tartsátok tanításomat akkor is, amikor már nem leszek köztetek!”
9. Ekkor azonban még egyáltalán nem fogták föl mindezt. Ennek mindjárt újabb bizonyságát adták. Fenyegető letartóztatására gondolva Jézus megkérdezte tőlük: „Amikor elküldtelek titeket erszény és tarisznya nélkül, volt-e hiányotok valamiben?” Gyanútlanul rávágták: „Semmiben!” Erre így szólt hozzájuk: „Most viszont, amikor veszély fenyeget, úgy gondoljátok, hogy akinek van erszénye, vegye elő? Hasonlóképpen a tarisznyáját is? Sőt, akinek nincs kardja, adja el felsőruháját, és vásároljon?” Egyikük fölkiáltott: „Nézd, uram, van itt két rövid kard!” Jézus azonban keményen rászólt: „Elég ebből az ostoba beszédből! Hát zelótavezérnek néztek ti engem? Ha azt gondoljátok, hogy a szeretet vészhelyzetben megvalósíthatatlan, akkor az én ügyemnek vége!”
10. A vacsora után ezen napok szokása szerint Jézus kiment az Olajfák-hegyére, és tanítványai követték őt. Akkor azt mondta nekik: „Alighanem mindnyájan eltántorodtok majd Isten útjától!” Reménykedve hozzátette: „De mihelyt az Atya kimentett engem a bajból, visszavezetlek majd titeket Galileába.” Péter azonban ezt mondta neki: „Lehet, hogy mindnyájan eltántorodnak majd, de én nem.” Erre Jézus így szólt hozzá: „Mondom neked, te kőszikla, hogy most, a sötétség idején többször is megtagadsz engem, amíg – amint a kakas szavára szokott az ember – föl nem ocsúdsz majd.” Ő azonban még buzgóbban fogadkozott: „Ha meg kellene is halnom veled együtt, semmiképpen sem foglak megtagadni téged!” Ugyanígy beszéltek a többiek is.
11. Elmentek arra a kis birtokra, amelynek Getszemáni a neve. Ott azt mondta tanítványainak: „Üljetek le itt, amíg imádkozom!” Aztán maga mellé vette Pétert, Jakabot és Jánost. Egyszer csak megborzadt, és kezdte elveszíteni nyugalmát. Ekkor azt mondta nekik: „Halálosan szomorú vagyok! Maradjatok itt, és legyetek résen!” Majd kissé előrébb ment, a földre borult, és így imádkozott: „ABBA, ha lehetséges, távozzék el tőlem a szenvedés pohara! De nem azt fogom cselekedni, amit én akarok, hanem amit te. Tanúságot fogok tenni rólad a nép vezetőinek, bármibe kerüljön is.”
12. Aztán visszament, de alva találta őket. Ezért így szólt Péterhez: „Legyetek résen, és imádkozzatok, hogy le ne gyűrjön titeket a próbatétel! Mert legbelül készséges ugyan az ember, de testi mivoltában erőtlen.” Újból elment, imádkozott, és ugyanazt mondta. Amikor visszatért, megint alva találta őket, mert szemük elnehezült; nem is tudták, mit feleljenek neki. Elment harmadszor is imádkozni, és amikor visszatért, már azt mondta nekik: „Aludjatok csak tovább, és pihenjétek ki magatokat!...”
13. Amikor Jézus észrevette, hogy ellenségei közelednek, így szólt tanítványaihoz: „Elég az alvásból! Eljött az óra! Keljetek föl! Menjünk elébük!” És rögtön, még miközben beszélt, megérkezett Júdás, a tizenkét tanítvány egyike, és vele rövid kardokkal és dorongokkal felfegyverzett csapat a főpapoktól, az írástudóktól és a vénektől. Júdás, aki kiszolgáltatta őt, előre megbeszélte velük a jelet: „Akit majd megcsókolok, ő az.” És amint odaért, rögtön odament hozzá, és így szólt: „Rabbi!”, és zavarában izgatottan megcsókolta őt. Jézus pedig ezt mondta neki: „Júdás, csókkal szolgáltatod ki az emberfiát?”
14. Amikor a körülötte lévők meglátták, hogy mi készül, így szóltak: „Uram, odavágjunk-e karddal?” Közülük az egyik rá is vágott a főpap szolgájára, és levágta annak jobb fülét. Jézus azonban rászólt: „Hagyjátok abba! Tedd vissza a helyére kardodat, mert mindazok, akik kardot ragadnak, elvesznek a megragadott kard által: kiesnek a Szeretet Világából!”
15. Ekkor megragadták őt, és letartóztatták. Jézus azonban így szólt a templomőrség parancsnokához: „Mint valami zelóta ellen, úgy vonultatok ki kardokkal és dorongokkal, hogy elfogjatok. Nap mint nap veletek voltam a templomban, amikor tanítottam, mégsem tartóztattatok le. De ez a ti órátok: a sötétség hatalmának az ideje.”
16. Tanítványai ekkor mind elhagyták őt, és elfutottak. Egy fiatalember azonban – meztelen testén csak egy vászonleplet viselve – követte őt; le akarták tartóztatni, de ő hátrahagyta a vászonleplet, és meztelenül elfutott. A Getszemáni-kert gazdájának fia volt ő, aki azon az éjszakán a kerti házban aludt; meghallván a Jézus elfogása körüli zajt, felriadt, és sietségében csupán egy vászonlepedőt dobva magára, odament, hogy lássa, mi történik.
17. Jézust elvezették Kaifás főpaphoz, akinél összegyűltek a főpapok, a vének és az írástudók mind. Péter pedig messziről követte őt, egészen a főpap palotájának belső udvaráig, hogy lássa, mi fog történni; együtt ült a szolgákkal a tűz körül, és melegedett.
18. A főpapok pedig, és az egész Főtanács tanúvallomást keresett Jézus ellen, hogy halálra ítélhessék, de nem találtak. Akkor előálltak néhányan, és hamis tanúságot tettek ellene, mondván: „Mi hallottuk, amikor azt mondta: Én lerombolom majd ezt a kézzel épített szentélyt, és három nap alatt másikat emelek, amely nem emberi kéz alkotása.” Ekkor a főpap kiállt középre, és megkérdezte Jézustól: „Nem felelsz semmit arra, amit ezek ellened vallanak?” Ő azonban hallgatott, és semmit sem felelt.
19. A főpap ismét kérdezte őt, és így szólt hozzá: „Te vagy-e a Messiás?” Jézus azonban ezt mondta: „Ezt te mondod. Én viszont azt mondom: mostantól látni fogjátok, hogy Isten ereje velem van. Ő küldött engem, hogy tanúságot tegyek róla.” Ekkor a főpap megszaggatta ruháit, és így szólt: „Mi szükségünk van még tanúkra? Hallottátok az istengyalázást! Még hogy ő lenne az Úr küldötte! Ő, aki le akarta rombolni szent hitünket?! Mi látszik számotokra helyesnek?” Azok pedig mind elítélték őt, mondván, hogy méltó a halálra. Erre egyesek elkezdték köpdösni, majd betakarták az arcát, verték őt, és ezt mondták neki: „Találd ki, te Messiás, ki az, aki megütött téged!” És a szolgák is megpofozták.
20. Miközben Péter lent volt az udvarban, arra ment a főpap egyik szolgálója; meglátta, amint a tűznél melegedett, rátekintett, és így szólt: „Te is a nazarénus Jézussal voltál.” Ő azonban letagadta, mondván: „Nem ismerem őt, és nem is értem, amit mondasz.” Ezzel kiment az előudvarba. A szolgáló azonban észrevette, és elkezdte ismét mondogatni az ott állóknak: „Ez közülük való!” Ő azonban ismét tagadta. Kis idő múltán az ott állók ismét azt mondták Péternek: „Valóban közéjük tartozol, mert te is galileai vagy: a tájszólásod leleplez téged.” Ő azonban elkezdett átkozódni és esküdözni: „Nem ismerem azt az embert, akiről beszéltek!” Ekkor valahol megszólalt egy kakas, és Péter visszaemlékezett arra, amit Jézus mondott neki. Kiment, és keservesen sírt.

XV.
1. Rögtön kora reggel az egész Főtanács, vagyis a főpapok a vénekkel és az írástudókkal együtt határozatot hoztak, majd megbilincselve elvezették Jézust, és kiszolgáltatták Pilátusnak, Róma helytartójának. Ott elkezdték vádolni, mondván: „Úgy találtuk, hogy ez félrevezeti nemzetünket, útját állja annak, hogy adót fizessünk a császárnak, és azt mondja, hogy ő messiás, vagyis király.” Pilátus ezért megkérdezte őt: „Te vagy a zsidók királya?” Ő így felelt neki: „Ezt te mondod.” A főpapok azonban tovább erősködtek, és azt mondták: „Tanításával fellázítja a népet egész zsidóföldön, Galileától kezdve idáig.” Pilátus erre ismét kérdezte őt: „Semmit sem felelsz? Nézd, mennyi mindennel vádolnak!” Jézus azonban többé semmit sem felelt, Pilátus pedig csodálkozott ezen.
2. Az volt a szokás, hogy a helytartó minden húsvéti ünnepen szabadon engedett egy foglyot, akit a tömeg választhatott ki. Volt pedig akkor egy Barabbásnak nevezett fogoly, akit azokkal a zelóta lázadókkal együtt bilincseltek meg, akik gyilkosságot követtek el. Sokan felmentek hát Pilátushoz, és elkezdték kérlelni, hogy tegye meg nekik, amit tenni szokott. Pilátus így válaszolt: „Akarjátok-e, hogy szabadon engedjem nektek a zsidók királyát?” Gyanús volt neki ugyanis, hogy a főpapok rosszindulatból szolgáltatták ki Jézust. A főpapok azonban felbujtották a tömeget, hogy inkább Barabbást engedje szabadon nekik. Pilátus erre megkérdezte: „Mit tegyek hát azzal, akit a zsidók királyának mondotok?” Azok felkiáltottak: „Feszítsd keresztre őt!” Pilátus azonban ezt mondta nekik: „De hát mi rosszat tett?” Azok azonban még hangosabban kiáltoztak: „Ha ezt szabadon bocsátod, nem vagy a császár barátja! Aki királlyá teszi magát, az ellene szegül a császárnak. Feszítsd hát keresztre őt!” Pilátus nem akarta a császár elleni lázadást kockáztatni, ezért szabadon engedte nekik Barabbást, Jézust pedig megkorbácsoltatta, és kiszolgáltatta, hogy keresztre feszítsék.
3. Amikor Júdás látta, hogy elítélték, megbánta tettét, és visszavitte a harminc ezüstöt a főpapoknak és a véneknek, mondván: „Bűnt követtem el, mert ártatlan vért szolgáltattam ki!” Azok azonban azt mondták: „Mi közünk hozzá? Te lásd!” Erre a földhöz vágta a szentélyben az ezüstöket, és eltávozott.
4. A katonák közben elvezették Jézust a palota belső udvarába, vagyis a praetoriumba, és összehívták az egész őrséget. Aztán bíborszínű köpenyt adtak rá, és tövisből font koronát tettek a fejére, majd elkezdték köszöntgetni: „Üdv neked, zsidók királya!” Nádpálcával verték a fejét, leköpdösték, és térdet hajtva hódoltak neki. Miután így kigúnyolták, levették róla a bíborköpenyt, és ráadták saját ruháit, aztán kivezették, hogy keresztre feszítsék.
5. Az úton kényszerítettek egy arra járót, bizonyos cirénei Simont, Alexander és Rufusz apját, aki épp a mezőről jött, hogy vigye Jézus keresztjét, mert Jézus nagyon legyengült a korbácsolástól. Két zelótát is vittek, hogy vele együtt kivégezzék őket. Nagy népsokaság követte a menetet, meg asszonyok, akik gyászolták és siratták Jézust. Ő azonban fölismerte, hogy sírásuk nem csupán a részvét jele, hanem Róma-ellenes tüntetés is a két zelóta miatt, ezért hátrafordult hozzájuk, és ezt mondta: „Jeruzsálem leányai, ne miattam sírjatok! Sírjatok inkább magatok miatt és gyermekeitek miatt!  Mert ha már velem is ezt teszik, mi történik majd veletek? Végzetes lehet számotokra a lázadás!”
6. A Golgota nevű helyre vitték őt, ami lefordítva azt jelenti, Koponyahely. Ott mirhával kevert, kábító hatású bort adtak neki, ő azonban nem fogadta el. Aztán keresztre feszítették őt, meg a két zelótát is, az egyiket jobb felől, a másikat bal felől. Jézus pedig így szólt: „Atyám, bocsáss meg nekik!” Ezután a katonák megosztoztak ruháin, sorsot vetve rájuk, ki mit vigyen el. Délelőtt kilenc óra volt, amikor keresztre feszítették. Felirat is volt az ellene emelt vádról, amely így volt megírva: A ZSIDÓK KIRÁLYA.
7. Az arra járók gyalázták őt, és fejüket csóválva mondogatták: „Hé! Te, aki lerombolod a szentélyt, és három nap alatt fölépíted, mentsd meg magadat, és gyere le a keresztről!” Hasonlóan gúnyolódtak a főpapok is egymás között, az írástudókkal együtt, és így szóltak: „A Messiás?! Izrael királya?! Jöjjön le most a keresztről, hogy meglássuk, és elhiggyük, hogy ő valóban Isten küldötte!” A vele együtt keresztre feszítettek is szidalmazták.
8. Déltájban különös sötétség támadt, és egészen délután háromig tartott – mintha maga a természet is gyászolna. Három óra körül pedig Jézus az állapotához képest nagy hangon felkiáltott: „Éloi, Éloi..”, ami lefordítva azt jelenti: „Istenem, Istenem...” A körülállók közül néhányan meghallották ezt, de félreértették, és azt hitték, hogy Illést hívja; nem vették észre, hogy Jézus a 22. zsoltárt kezdte imádkozni, amely így folytatódik: „lama szabakhtani?”, vagyis „mi végre hagytál el engem?...” Jézus azután ismét nagy hangot hallatott, és kilehelt, átadva Istennek azt a Lelket, amelyet Isten a teremtéskor belelehelt az emberbe.
9. Amikor a százados, aki ott állt vele szemben, látta, hogy így, kétszer is nagy hangon kiáltva lehelt ki, megdöbbenve ezt mondta: „Valóban egy isten fia volt ez az ember!”
10. Voltak ott asszonyok is, akik messziről szemlélték az eseményeket, köztük Mária, a magdalai is, és Mária, a kisebbik Jakab és Jószé anyja, és Szalómé, akik követték és szolgálták Jézust, amikor Galileában volt, és még több más asszony is, akik vele együtt mentek föl Jeruzsálembe.
11. Amikor már estére járt az idő, eljött az Arimateából való József, egy tekintélyes tanácstag, aki maga is várta Isten országát. Ő nem értett egyet a Főtanács határozatával. Mivel az előkészület ideje volt, vagyis szombat előtti nap, felbátorodva bement Pilátushoz, és elkérte Jézus testét. Pilátus elcsodálkozott, hogy állítólag már halott, ezért magához hívatta a századost, és megkérdezte tőle, vajon csakugyan meghalt-e már? A százados valóban halottnak gondolta Jézust – különben a felfeszített zelótákéhoz hasonlóan az ő lábszárcsontját is eltörette volna –, ezért igennel válaszolt. Pilátus erre odaajándékozta a testet Józsefnek. Ő pedig szolgái segítségével levette Jézust a keresztről, begöngyölte egy korábban vásárolt vászonlepelbe, amelyet mirhával és aloéval itatott át, aztán elhelyezte őt egy sziklába vágott sírboltban, amelyben még senki sem feküdt, és követ hengerített a sírbolt bejáratához. Mária, a magdalai pedig, és Mária, Jószé anyja megfigyelte, hová tette őt József.

XVI.
1. A szombat elmúltával Mária, a magdalai, és Mária, Jakab anyja, valamint Szalómé illatszereket vásároltak, hogy elmenjenek, és pótolják a sietős temetés miatt elmaradt szertartásokat. Nagyon korán reggel, a hét első napján mentek a sírhoz, napfelkeltekor, ahogyan előzőleg megegyeztek Arimateai Józseffel. Amikor odaértek, és föltekintettek, meglepődtek, hogy valaki már elgördítette a követ a sírbolt bejáratából.
2. József ugyanis korábban ért oda szolgáival, és a sírboltban megdöbbenve tapasztalta, hogy Jézus él. Nem akart hinni a szemének, mégsem tartotta lehetetlennek. Szolgáival sietve elvitte Jézust, és titokban biztonságba helyezte, hogy majd gondosan ápolhassa, amíg talpra nem áll, de hátrahagyott egy fiatalembert, hogy ha megérkeznek az asszonyok, tudomásukra hozza a történteket.
3. Miután az asszonyok bementek a sírboltba, meglátták az egyszerű fehér ruhába öltözött fiatalembert, aki jobb felől ült. Ekkor megrettentek, mert nem számítottak arra, hogy élő embert találnak odabenn. Ő előbb bátorította őket: „Ne rettenjetek meg!”, aztán – hogy megbizonyosodjon arról, valóban az illetékesek érkeztek – megkérdezte: „A názáreti Jézust keresitek, akit keresztre feszítettek?” Majd közölte velük a jó hírt: „Isten fölébresztette. Nincs itt. Íme, a hely, ahová tették őt. De menjetek el gyorsan, és mondjátok Péternek, hogy azt üzeni: ő vezesse vissza a tanítványokat Galileába; ott majd találkozhatnak vele, miután felépült, és utánuk ment.” Örömükben remegés fogta el őket, kimentek, és szinte önkívületbe esve elfutottak a sírbolttól. Bár legszívesebben mindenkinek elhíresztelték volna, az úton senkinek semmit nem mondtak el, attól tartottak ugyanis, hogy ha kiderül: Jézus él, akkor ismét megindul utána a hajsza.
4. Az asszonyok megvitték a hírt a tizenegy tanítványnak és a többieknek. De azok nem hittek nekik. Péter azonban felkelt, elfutott a sírhoz, és amikor lehajolt, csak a pólyázó vászonszalagokat látta. Hazament, és csodálkozott a történteken.
5. Később, Jézus üzenetét követve, Péter visszament társaival és az asszonyokkal Galileába. Amikor aztán Jézus annyira felépült, hogy alkalmassá vált az útra, titokban maga is visszatért Galileába.
6. Amikor újból találkozott tanítványaival, és azok hitetlenkedtek, így szólt hozzájuk: „Mit vagytok megrettenve, és miért támadnak ellenvetések szívetekben? Nézzétek meg a kezeimet és a lábaimat, hogy megbizonyosodjatok: én magam vagyok az! Tapintsatok meg, és nézzetek meg! Egy szellemnek nincs húsa és csontja, de amint látjátok, nekem van.” S miután ezt mondta, megmutatta nekik kezeit és lábait. És miközben még mindig hitetlenkedtek az örömtől, és csodálkoztak, ezt mondta nekik: „Van itt valami ennivalótok?” Erre ők átnyújtottak neki egy darab sült halat és egy darabot a lépes mézből. Fogta, és a szemük láttára megette.
7. Ezután egy ideig még rendszeresen találkozott tanítványaival. Ismét oktatta őket, és lelkükre kötötte a Szeretet Világáról szóló legfontosabb tanításait:
„Változtassátok meg gondolkodásotokat és életeteket, és bízzátok rá magatokat Istenre!”
„Könnyebb a tevének átmennie a tű fokán, mint a gazdagnak bemennie a Szeretet Világába! Mindig meg kell osztanotok a rászorulókkal azt, amitek van. – Senki sem hagyja el házát vagy földjeit úgy, hogy ne kapna százannyit.”
„Áldottak az erőszakmentesek. Mindazok, akik kardot ragadnak, elvesznek a megragadott kard által, mert így kiesnek a Szeretet Világából. – Mindenféle ember gyűlöl majd titeket miattam, aki azonban végig állhatatos marad, az nem esik ki a Szeretet Világából.”
„Ha valaki nagy akar lenni köztetek, legyen a szolgátok; és ha valaki első akar lenni, legyen mindenki szolgája! Mert én sem azért jöttem, hogy nekem szolgáljanak, hanem hogy én szolgáljak. – Láthatjátok: én is egy vagyok azok közül, akik a világban jelentéktelennek számítanak.”
„Nem azért jöttem, hogy elítéljem, hanem hogy felkutassam és megmentsem az elveszetteket.”
„Ne akadályozzátok azokat, akik jót tesznek, de nem követnek titeket, mert aki nincs ellenünk, az a mi ügyünket támogatja.”
„Ha a nyomomba léptek, akkor én emberhalászokká teszlek titeket.”
„Mindent ingyen kaptatok tőlem, ingyen is adjátok. És ne feledjétek: Mindenben példát adtam nektek!”
„A Szeretet Világának idejét nem lehet kiszámítani, és azt sem lehet mondani, hogy itt vagy ott van. A Szeretet Világának megvalósulása rajtatok áll vagy bukik!”
Ezzel felkészítette őket arra, hogy távozása után folytatni tudják művét. Keresztre feszítése ugyanis nyilvánvalóvá tette számára, hogy más vidéket kell keresnie, ahol hirdetheti örömüzenetét.
8. Miután elérkezettnek látta az időt, összehívta tanítványait, és ezekkel a szavakkal vett búcsút tőlük: „Menjetek el az egész világra, hirdessétek ki az örömüzenetet az egész teremtésnek, és tegyetek tanítvánnyá minden nemzetet! Ne féljetek, és ne szomorkodjatok! Ha hűek lesztek tanításomhoz, akkor én veletek leszek minden nap...”
9. Ezután áldást mondott rájuk, és eltávolodott tőlük.

(2014)